Akiket úgy hívunk

Adam Clark Dawson

2024

Underground Kiadó Kft.

www.undergroundkiado.hu

Minden jog fenntartva!

Köszönetnyilvánítás:

Gabriellának:

A fantasztikus segítségéért és az őszinte kritikákért.

Borítóterv:

Tomolák Berta Dániel

A csöves

Minden család álma a város szélén épült lakóparkban egy kertesház volt. A jelképes kerítéssel és kapuval leválasztott terület a biztonsági őröknek hála, már negyven éve nyugodt életet biztosított a lakóknak. Hétköznaponként este tíz óra után a dolgozó családtagok hazaértek a munkából és lassan nyugovóra tértek. Így nem tűnt fel senkinek sem a nyári éjszaka az, hogy egy kopott, katonai ruhát viselő koldus rója az utcákat.

A kerület központi részén épült park egyik padjának irányába tartott. Mikor odaért, a lombok alatti árnyékban megbúvó deszkára letelepedett, és teljesen eltűnt a sötétben a térfigyelő kamerák szemei elől.

A koldus felhúzta maga mellé az egyik lábát, és leporolta az avar elszáradt leveleit a ruhájáról.

Hátradőlt, hogy kinyújthassa kezét zárt tenyérrel felfelé, majd a könyökét a térdére tette és várt.

Idővel kinyitotta a markát, amiben megjelent két fehér virágszirom. A csöves biccentett egyet, mert a tenyerében megjelenő csodából tudta azt, hogy jó helyen volt.

Ugyanebben az időpontban, tőle nem messze, résnyire kinyílt az egyik családi ház bejárati ajtaja, ahol egy lánygyermek kíváncsian kikukucskált az utcára.

– Gyere, Tim!

– Ebből baj lesz! Nem megyek! Anya megtiltotta, hogy ilyen későn kimenjünk!

– Csak a harmadik utcalámpáig! – szólt rá a nővére, miközben visszafordult az ajtóban és egy sunyi szóval tettre hívta az öccsét. – Félsz?

– Nem félek! – válaszolta fennhangon Tim, és bátran kitúrta magát a testvérén keresztül a teraszra, hogy lefuthasson a járdáig.

A kocsifeljáró aljánál megtorpant, és figyelmesen nézte a velük szemben lévő park aljában megbúvó sötét árnyakat. Mozdulatlanul állt, míg a nővére hirtelen mellé nem lépett.

– Megyünk? – kérdezte a testvére.

– Ott a túloldalt, van valaki!

– Hol?

– Azon a régi padon a lombok alatt. Valami megmozdult a fák között az árnyékban – mutatott srégen előre a park irányába.

– Nem látok semmit. Beszari vagy! – hurrogta le a lány az öccsét.

A két gyermek elindult a házuk előtti lámpaoszloptól, de Petra hangosan számolt egyet, hogy jelezze, hol tartanak.

– Első! – szólt rá Timre, majd céltudatosan folytatta útját, nem várva meg az öccsét.

Idővel óvatosan, félve haladtak tovább a telkük kerítése mellett. Többször körülnéztek és figyelték az útmenti házak ablakait, remélve azt, hogy nem buknak le. Nem vet rájuk senki egy pillantást sem a házakból. Elől haladt a lány, míg néhány lépéssel lemaradva az öccse követte. Jó pár

méter megtétele után elérték a második kandelábert, ami akárcsak az első, a keskeny füves szakaszon a járda és az úttest között húzódott. A lány megfogta az utolsó fehérre festett kerítéslécüket, és lassan megemelkedett. Lábujjhegyre állt, hogy feljebb húzhassa magát, majd visszanézett a házuk emeleti ablakára.

– Anyu még a fürdőben van! Ha elérjük a harmadik oszlopot, megérintjük és futás vissza!

– Jó, értem! Bátorságpróba! De miért villog az a harmadik lámpa? – majd egy kis idő után újra kérdezett. – Miért áll olyan furán az úttest szélén, messze a többitől?

– Nem tudom, nem mindegy? – válaszolt az érdektelennek tűnő kérdésre a kislány, majd elindult, miközben megérintette az oszlopot. – Második!

Már jócskán elhagyták a szomszéd házát, amikor a velük szemben lévő célul kitűzött, utolsó lámpa hirtelen elsötétült. A két gyermek megállt és ekkor észrevették, hogy a város határában egy baljóslóan nagy viharfelhő halad gyorsan feléjük. Kis idő után újra felfénylett az utolsó lámpaoszlop, és ciripelő hangon kezdett el villogni a búrája alatt az izzó.

Amíg a kisfiú lemaradva, egyre jobban figyelt a park fáinak sötétjébe burkolódzó pad irányába, addig a testvére bátran közelítette meg a harmadik oszlopot.

– Ne bámuld már a bozótost! Gyere! Vagy holnap elmondom a többieknek, hogy még ezt sem merted megtenni.

– Megyek már! – kiáltott rá a kis srác, és olyan grimaszos arcot vágott, amikor a testvére nem figyelt, amilyet csak tudott.

A lány elérte a harmadik oszlop fényudvarának szélét, és visszafordult csípőre tett kézzel. Nem tudott semmit sem mondani, mert az öccse hirtelen megszólalt egy meséből vett idézettel.

– Ott vagyunk már?

Hangosan elnevették magukat, de egyből a szájukra tették az ujjukat, és pisszegve jelezték a másiknak, hogy halkabban legyenek. Ott álltak mind a ketten a betonra vetült fényszoknya peremén az árnyékban, amikor az egész utca egy pillanat alatt elsötétült.

– Én félek! – szólalt meg hirtelen a kisfiú, és közelebb lépett a testvéréhez.

– Várj! – mondta bátran a lány, és csakhamar megkönnyebbülten fellélegzett, amikor a házak fényei újra felkapcsoltak, majd lassan, egyesével a villanyoszlopok is életre keltek. Csak a lámpabúrák alá felfüggesztett térfigyelő kamerák jelzései mutatták azt, hogy kikapcsolt állapotban maradtak. Ellenben a velük szemben lévő kandeláber sötétben maradt. Pont az az egy nem kapcsolt vissza, amit célként tűztek ki maguk elé. Nem látták tisztán az oszlopot, de ki tudták venni az alakját az utca fényeiben, ám valamiért a körülötte lévő levegő egyre sűrűbb és sötétebb lett.

A vihart hozó széllökés is elérte őket, így a két gyermek óvatosan hátrált pár lépést a feléjük terjengő, rothadó szagtól. Nem futottak el, csak fanyar nemtetszésüket fejezték ki egy rövid morgással, majd összecsípték az orrukat az ujjaikkal.

– Itt vagyunk! Csak megérintjük és futás haza! – mosolyodott el kényszeredetten a lány, de nem mert megmozdulni, mert érezhetően hidegebb lett a mondatai után.

– Jó, csináld előbb te! Valami nagyon büdös a sötétben!

A kislány szúrós szemmel nézett Timre, majd tett egy lépést előre, és akkor meghallott egy furcsa karmolászó hangot a kandeláber mellől, amitől a járda betonlapjába gyökerezett a lába. Az aszfaltot kaparó, krétaként nyikorgó éles hang már mind a kettejüknek feltűnt, amikor a nyári éjszaka távoli viharának villáma a közelben lecsapott.

Egyszerre szisszentek fel, ahogy a földön megláttak egy vékony, rothadó húscafatokból és csontokból álló kart, ahogy az aszfalton húzta előrébb magát törött körmeivel. Rögtön utána hangosan dörrent az ég, és mind a két testvér felkiáltott, de nem tudtak félelmükben megmozdulni.

– Fussunk haza! – szólt Petrára Tim, könnyes szemekkel.

A kisfiút elkapta a félelem. A sötétséget figyelte maga előtt, de eközben oldalra is lesett a bozótosba, hátha onnan is előugrik egy szörny. Nem látott a könnyeitől maga előtt semmit sem, csak a sűrű, füstszerűen gomolygó levegőt. A széllel érkező bűzt néha megérezte egy rövid időre, de ekkor elkapta a menekülési vágy és haza akart futni. Hiába próbált megiramodni, nem mozdult a lába. Síró, reszkető hanggal bömbölt fel kétségbeesésében, miközben a nadrágját rángatta, hogy mozdulatot csikarjon a ledermedt végtagjaiba. Ekkor újra villámlott, és meglátták a sötét lényt felemelkedni a beton lapjáról.

– Petra! Nem tudok elfutni, segíts! – kiáltott Tim a nővérére, aki mozdulatlanul, kővé válva állt mellette.

A felhőkből érkező dörrenés és villámlás után megláttak egy műanyag babafejet a sötétben, amit egy vékony, csontos, állkapocs nélküli, rothadó alak a satnya kezével tartott előre. Az elsárgult játékarc tekintete halk, nevető hangon feléjük fordult. A szörny lassan, nehézkesen lépett előrébb a sötétből, miközben láthatóvá vált a dróttal átkötözött, bőr nélküli jobb lába, amit maga után húzott.

Apró húscafatok estek az árnyékban rejtőző alakjáról a járdalapra.

A két gyermek nem bírt megmozdulni, csak sírva, egy helyben várták azt a pillanatot, hogy a lény elérje őket. Újabb villámlás és hangos dörrenés hallatszott a város széléről, amivel egyidőben a korábban látott betont kaparó kéz feléjük kapott.

A gyerekek felordítottak a mozdulat látványától, de nem érte el őket semmi sem a sötétből, mert egy fényoszlop csapott le az orruk előtt, amiben egy angyal azonnal megragadta a szörnyeteget. A két hatalmas, magasra törő fehér szárny elvakította a gyerekeket, ami miatt gyorsan felemelték a karjukat, hogy megvédjék a szemüket a fényességtől. Olyan erősen villant fel, mintha a közeledő

vihar villáma csapott volna le eléjük. Idővel elhalványult a jelenség és meglátták az angyal formáját, aki felemelte a lényt a mellkasánál fogva a magasba.

A szörny kiejtette a vihogó játékfejet a kezéből, miközben csapkodva próbált menekülni a karjaival, de a fénylény marka egyre erősebben, forróban izzott fel, aminek hatására az úttesten guruló babaarc üvöltve hörgött. Az angyal nem kínozta tovább a démont, és a bal kezével egy kört rajzolt a levegőbe a lény alá, amitől megnyílt a tér, majd elengedte a szörnyet, hogy aláhulljon a saját világába. Ezután bezárta a kinyitott kaput, majd a teste fokozatosan elhalványult, és emberi formát vett fel, ahogy eltűntek a szárnyai.

A két gyermek könnyes szemmel, nyitott szájjal figyelte a történteket. Meredten nézték a megszűnő fényjelenséget, mint egy alvó láng elhalványulását, ami a világító lámpaoszlop alatt egy katonai ruhát viselő ember formájában nézett vissza rájuk.

A testvérek hirtelen megriadtak, felsikoltottak, majd azonnal futásnak eredtek, ahogy a betonra

leesett lámpabúra hangosan szétdurrant.

– Kis gézengúzok! – mosolyodott el finom grimasszal a hajléktalan, és figyelte az elszaladó gyerekeket.

A csöves somolyogva nézte, ahogy a kicsik üvöltve átkarolják az ajtóban megjelent ijedt anyjukat, majd pár puszi és szidalom után eltűnnek a házban.

Figyelmes tekintettel körbenézett az égen, és a házak tövébe érkezett vihar láttán felemelte a bal kezét. Kinyitotta a tenyerét, amiben megjelent két apró, fehér virágszirom, amik lassan felemelkedtek és pörögve tovaszálltak az éjszakába. A koldus nem tudta összezárni a markát, mert a virágok helyén egy apró gyémánt jelent meg egy vörös rózsaszirom mellett, majd egy kereszt.

A város távoli központja a régi toronyházaival együtt, jól látszódott az utcáról. A csöves összeszűkült szemekkel méregette a távolságot, majd hirtelen felreppent a levegőbe és eltűnt, mintha soha senki nem lett volna a villanyoszlop alatt.

A toronyház oldalában húzódó sötét sikátor csendes volt, nem úgy, mint egy sarokkal odébb az esti vigadalomtól dübörgő szórakozóhelyek bejáratai. A parkolóházak megteltek, és a sugárút mindkét oldala tele volt autókkal. Részeg emberek kurjongatva futottak végig a felfestett aszfalt közepén, így a feltűnő viselkedésük miatt, senki sem figyelt fel a csövesre, aki befordult a sarkon.

A kopott, katonai ruhát viselő férfi végigment a keskeny közön a konténerek mellett, majd az utolsónál észrevett egy fekete ruhában üldögélő, középkorú, csüggedt alakot, aki a térdeire borulva próbált aludni.

– Szabad ez a hely? – kérdezte a mozdulatlant, majd a koszos matrac szabad végére mutatott.

A férfi megriadva nézett fel, látszott rajta a meglepetés. Nem gondolta, hogy bárki is betéved a konténereknek fenntartott sikátorba.

– Természetesen, fiam! – bólintott, majd megmozgatta az elgémberedett végtagjait.

– Köszönöm, atyám!

– Oh, rajtam maradt? – kérdezte, és a nyakához nyúlt a fehér gallér után, de amikor észrevette, hogy korábban már rég levetette, csodálkozva rákérdezett. – Honnan tudtad, hogy pap vagyok?