Interjúk, kritikák, emlékezések
Koltai Róbert filmrendezéseiről és filmszerepeiről

Írta, az interjúkat készítette és a könyvet összeállította:

Gaál Ildikó

(részlet)

athenaeum

© Gaál Ildikó, 2023

© Athenaeum Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,

az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

A borítótervet Jakkel Rudolf fotójának felhasználásával Földi Andrea készítette

ISBN 978 963 543 385 8

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Besze Barbara

Szerkesztette: Bedecs László

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Könyvterv: Pyber Anita

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette: Ambrose Montanus

Bevezető

Az akkor még színművészeti főiskola elsőéves dokumentumfilm-rendező hallgatója voltam, amikor egyik tanárunk behozott az órára egy vadonatúj, frissen készült filmet. Azt mondta, nézzük meg, aztán beszélgessünk róla.

Ez volt a Sose halunk meg, Koltai Róbert első filmje.

Akkor még nem sejtettem, honnan is gondolhattam volna, hogy pontosan harminc év múlva, túl a film sokadik megnézésén, túl a belőle született musical színházi rendezésén, túl a Sose halok meg? Az első 75 című könyvön (és az azt követő másik kettőn), 2023-ban, nyár elején ülök majd a teraszon, mellettem két kutya és Lisa cica – aki azóta médiasztár lett, és saját rajongótábora van –, szóval mindezeken túl egy olyan könyvön fogok dolgozni, amely a Sose halunk meg című filmmel kezdődik, és ki tudja még, hol végződik, miközben Robi kikiabál a konyhából, hogy kérek-e kávét.

Igen ő, Robi. Vagyis Koltai Róbert, aki hét éve a párom, és aki éppolyan jól tudja, mint én, hogy nyáron hidegen iszom a kávét, mégis megmelegíti, mert szerinte úgy az igazi…

De mindebből harminc évvel ezelőtt persze még semmi sem látszott.

Mármint a kávéból, a teraszból, Lisa cicából meg Robiból.

Akkor egyetlen gondolat motoszkált bennem, aminek aztán parázs vitát provokálva hangot is adtam a főiskolán: az tudniillik, hogy ennek a filmnek minden kockájából árad a szeretet.

Mondom, harminc éve volt.

A filmet is, bennünket is megérlelt azóta az idő.

A szöveg, ami itt most született, „szubjektív monográfia”.

A szubjektív kifejezést talán magyarázza a kávé és a többi fent említett tényező, a monográfia pedig, amely tizenöt filmet és több mint harminc évet ölel fel, lassan kirajzolódott.

Gaál Ildikó

Interjú Koltai Róberttel Aki kérdezi: Gaál Ildikó

Gaál Ildikó: Robi, te filmrendezőnek tartod magad?

Koltai Róbert: Ha másvalaki kérdezné tőlem, hogy filmrendező vagyok-e vagy sem, és még azt is kérné, hogy röviden válaszoljak, akkor először csúnyán néznék rá, aztán azt válaszolnám, hogy természetesen nem. Nem vagyok filmrendező. Én színész vagyok, akinek úgy alakult a sorsa, hogy filmeket is rendezhetett.

A válasz fontosabbik része, hogy nem tudtam volna bármilyen filmet csinálni bármilyen témában, ahogy azt egy profi filmrendező tenné talán, csakis olyat, legalábbis kezdetben, amihez nagyon fontos személyes közöm volt. Persze komoly írói segítséggel, de a saját történeteim beépítésével készültek ezek a forgatókönyvek. Ugyanis addigra, mire a rendezés a közelembe jött, már játszottam filmen több fontos szerepet, és ez segített abban, hogy értsem, miképpen mesél el egy történetet a film műfaja.

Talán furcsa, de nekem a filmrendezés is egy szerep volt. Játék, ha úgy jobban tetszik. Persze nagyon komoly, élvezetes játék. Mert attól még senki nem lesz filmrendező, hogy el tud mesélni egy történetet, még attól sem, ha érdekesen. Azt, hogy egy érdekesen elmesélt történetből hogyan lesz érdekesen, jól összerakott film, nos, azt lassan tanultam meg.

Sok hónapos, sokéves munka egy-egy film előkészítése, amiben szerencsére soha nem hagytak magamra. És most mondom a legfontosabbat: a legfontosabb mindig a CSAPAT!

Ezt már gyerekkoromban megtanultam a sportvezető édesapámtól. Ő egy igazi „összehozó” ember volt, és ezt valahogy, egyáltalán nem tudatosan, eltanultam tőle. A filmrendező is csapatot hoz létre, közös célt talál, amivel azonosulni lehet, sőt kitűzi, hogy ha lehet, akkor az NB I-be is bejusson. Pont úgy, ahogy erről a Csocsó, avagy éljen május elseje! című filmben mesélünk. Hogy aztán mindez mire lesz elég, az már a szerencsén is múlik…

A csapatba beletartoznak a belső emberek, a színészek, akik közül magam is való vagyok, és az ugyanolyan fontos, vagy sokszor még fontosabb külsők, mint a producer és a többiek, a technikai művészek, az operatőr, a vágó és mások, akik mind egy célért dolgoznak, azért, hogy megszülessen a film, vagyis bejussunk az NB I-be.

És nem győzöm elégszer hangsúlyozni, ehhez nagyon fontos megtalálni a valóban megfelelő embereket, de nem szabad kompromisszumot kötni, mert annak aztán hosszú távú negatív következményei lesznek. És ha a csapat jó, akkor onnan már jólesik működtetni a dolgot, mert tudom, hogy ugyanazt akarjuk, legfeljebb a módszerben lehetnek különbségek.

A jó hangulat nem létfeltétel, de a lényemből fakadóan azért törekedtem rá, hogy ne érezzük rosszul magunkat a forgatás közben sem.

A filmben az a furcsa, hogy sokszor nem mutatja meg magát még a vágóasztalon sem. Sokáig rejtőzködik, és csak a moziban, sőt sokszor ott sem azonnal látszik, hogy mi is lett belőle. Mert a közönség emeli fel vagy ejti el.

Erre a legjobb példa az Ámbár tanár úr című filmem, amit nem sorolok a legjobban sikerült filmjeim közé, mégis arra, amit a sajtóvetítés alkalmával tapasztaltam, nem voltam felkészülve. Az valami dermesztő élmény volt. A vájtfülű újságírók el se mosolyodtak. Hidegrázós volt.

Ennek a filmnek a végén ugyanis alkalmaztunk egy különleges animációs technikát, amivel a stáblista kiírása alatt a képen felszáll egy repülő, amely viszi az olimpiai csapatot az olimpiára. Persze valójában a repülő ott maradt a földön, de az animációval meg a zenével teremtettünk a filmnek egy nagyon hangulatos befejezést, ami természetesen fontos része volt a történetnek. A sajtóvetítésen az újságírók meg sem várták a stáblistát, már csörtettek kifelé…

A reakció ellenére mi semmit nem változtattunk a filmen, nem is lett volna rá mód, mert másnap ugyanabban a moziban, a Puskinban, a szponzorok és a családtagjaik nézték a filmet egy előbemutató keretében. És az, amit ők láttak, bizony egy egészen másik film volt. Attól, hogy szerették, hogy kíváncsiak voltak rá. Vagyis ebben az esetben is igaz az, amit a színházban mindig mondok, hogy mit jelent nekem (és úgy tűnik, a filmnek is) a közönség.

Például Jordán Tamás barátom még három nappal korábban látta a nem teljesen kész filmet, és nem volt róla túl jó véleménnyel. Aztán itt volt ezen a vetítésen is, és a végén megkérdezte: „Te, ez ugyanaz a film volt?”

Neki is az kellett, hogy érezze, hogy ahol a közönség egyszerre lélegzik a filmmel, ott a film működik. „Ellenséges” közegben persze sokkal nehezebb…

Ez még ennél a filmnél is így volt, noha – hangsúlyozom – ez nem a legjobb filmem.

G. I.: Robi, esetedben ezek a mondatok mutatják a legjobban azt a látásmódot, ahogy egy színészből lett rendező nézi a filmkészítést. Annak a szeretetvágyával, aki a szeretetet a színpadról érzi, ha valóban van, vagy nem érzi, ha nincs, de akkor mindent, értsd MINDENT megtesz, hogy végül győztesen keveredjen ki a küzdelemből. A győzelem pedig nem más, mint a nézők nevetése, sírása, szeretete. Végső soron a létezés értelme a BOHÓC, a CLOWN számára. És akárhogy is, ez nagy titok, és csak kevesek sajátja. Ja, és igen könnyű a ráció mindentudása nevében letörni. Csak azt nem tudja a ráció, hogy ez a tudás és a belőle fakadó bizalom alapvetően törhetetlen…

K. R.: Szerethetők lettek a filmek, de mindig ott maradt bennem a kérdőjel. Azért az idő sok mindent megválaszol mégis. Előfordul mostanában, amikor ismétlik ezeket a filmeket, hogy régi kollégák hívnak fel, akik csak most, az ismétlést látják a televízióban. Fontos, hogy ott, mert azért azt tudjuk, hogy a tévében vetített film egész más, mint a moziélmény… Szóval felhívnak és gratulálnak, véleményt mondanak egy akár több tíz évvel ezelőtt készült film kapcsán. Valamit megmozdított bennük. Most. Túl az akkori negatív érzelmeken, akár féltékenységen, cinizmuson. Ennek adnak hangot. És ez nem kis dolog…

A Sose halunk meg, a Szamba, a Csocsó és a Világszám! című filmjeim azok, amelyek talán kiállva az idő próbáját is filmrendezésnek nevezhetők végül. De ez sem kevés.

Hogy mit tesz hozzá az egészhez a közönség? Szinte mindent. Az történik ugyanis, hogy a közönségből a színházi élmény, de az együttes filmnézés is, akaratlanul is közösséget teremt. Feltéve, ha tudunk nyújtani egy olyan indítást, amitől „bekapják a legyet”.

Amikor az első mosolyok megjelennek, amikor a derű hangjai megszólalnak a nézőtéren, egyszerre együtt kezdenek lélegezni a vászonnal. És persze hatnak egymásra. Azt hiszem, ehhez, ennek megteremtéséhez van egy bizonyos érzékem.

Ezt akár filmrendezésnek is nevezhetjük.

A kritikáról azt gondolom, hogy a kritikusok azt veszik le azonnal, ami az én filmjeimet valóban elválasztja az igazán filmrendező óriásokétól. Így aztán nem is adtak neki esélyt. Az évtizedek azt azért bebizonyították, hogy az általam is jónak tartott négy filmemnek nem ártott az idő, sőt. Ma már sokan másképp vélekednek rólam, mint akkor…

G. I.: Tudod, az van, hogy a belőled áradó pozitív életszemlélet egyes megnyilvánulásaitól a magánéletben a „falra lehet mászni”, például, amikor hozzád fordulnék vigaszért valami sérelem okán, mire te nem vigasztalni kezdesz, hanem megpróbálod megérteni, sőt megmagyarázni a sérelem okozójának indokait, pedig abban a pillanatban semmi nem érdekel kevésbé… Szóval mégis jó hinni abban, hogy ez a pozitív, mindenben a jót látó világlátás létezik, csak éppen fordítani kellene a szűrőn. És bizony gyakran nincs is más kapaszkodó, mint ez.

Élni segít. Élni segítesz.

K. R.: A rendezést nagyon tudja segíteni, ha olyan munkatársakat talál az ember, akik nem egy kötelező penzumot teljesítenek, hanem hozzáadják a saját életüknek mindenféle fontos és tehetséges részét, élményét.

A színészekkel mindig megtaláltam a hangot, Dés Laci és Miklós Mari pedig olyat tettek hozzá, amivel felemelték a filmet oda – ami azért az én erősségem is lett –, a szerethető, sokszor költői magasságokba.

A Sose halunk meg utáni filmek, a Szamba, a Csocsó, a Világszám! után azt hittem, hogy könnyebb lesz összehozni egy újat, vagy mondjuk, pénzt szerezni következőre. De egyáltalán nem lett az.

Nehéz kérdés az is, hogy mitől volt a Sose halunk meg és a másik három említett film annyira átütő, és az azt követők miért voltak kevésbé azok.

A miniszter félrelép minden szempontól külön történet, arról majd később.

Én magamnak úgy magyarázom, hogy talán nem volt bennük az az őserő, az a hatalmas közlésvágy, ami a Sose halunk meget jellemezte, már kevésbé voltam azonos a történettel talán, nem a saját nagy erejű, a magam életét a valóságban is meghatározó sztorit meséltem el például a Megy a gőzösben vagy az Ámbár tanár úrban. Előbbiben inkább csak a Bakterház iránti nosztalgiára alapoztunk. És hát nem volt benne Dés…

Helyes film lett az is, de nem tudott annyira ütni.

Az első filmek lényegében kibuggyantak belőlem.

De persze nehéz nemet mondani egy-egy felkérésre is… Így jött például a Patika-sorozat.

Ahhoz ragaszkodtam csak, hogy legyen benne Dés Laci. A fentiek tükrében talán ez érthető. Az ember mindig megpróbál maximumot nyújtani, a többi pedig titok…

Az, hogy játszottam is mindegyikben, nem könnyítette meg a dolgot, noha színészként azért mindig tudtam vele mit kezdeni. Ez a kettőslátás közelebb is hozta, meg el is távolította kicsit a feladatot, mert nagyon nehéz egyszerre kétfelől is alakhelyesnek maradni. A Sose halunk megnél ehhez komoly segítségem volt Jordán Tamás és Lukáts Andor. Ismertek engem és a történeteimet is, tudták pontosan, hogy mi az, amit szeretnék. Az eszközöket pedig együtt találtuk meg.

A bőrömön éreztem sokszor, hogy mit kell csinálni, és megbíztam a munkatársaimban, elfogadtam a jobbító megjegyzéseket, mert tudtam, hogy a közös ügyet szolgálják.

Dés pedig, aki nemcsak zeneszerző, hanem minden más is, valóban egyetemes tudás birtokosa, aki egy-egy zenével átlöki a filmet egy magasabb régióba, mellém állt, kijárt a forgatásokra, és csak néha szólt egy-egy szót, de attól úgy kerültek a helyükre a dolgok, mint a legjobb rendezők kezében.

Nagyon hálás vagyok neki érte, és az azóta is szoros barátságunkért.

Legyen most elég ennyi, aztán mesélek még a filmekről, amikor itt lesz az ideje…

ELSŐ FEJEZET Az első film, rendezőként

Szoros, testvéri-baráti kapcsolat Nógrádi Gábor író, forgatókönyvíró

Gaál Ildikó: Robival mikor találkoztál először?

Nógrádi Gábor: Ezt már nagyon sokszor elmeséltem, de rendben, a kedvedért elmondom újra. Az általam írt Gyerekrablás a Palánk utcában című film egyik főszerepét játszotta Robi, a forgatáson találkoztunk először. Végtelenül meg voltam tisztelve, hogy a híres, népszerű színész történetekkel szórakoztat. Gyuszi bácsiról, a nagybátyjáról mesélt akkoriban családi sztorikat. A forgatások szünetében mellém telepedett, és megállíthatatlanul mondta. Ma már nem tudom pontosan, hogy a történet fogott-e meg, vagy az a légkör, ami a történetből áradt, esetleg Robi lelkesedése ragadt-e rám, de már mindegy is. Mindenesetre így kezdődött.

G. I.: Ebben a könyvben arra is kíváncsiak vagyunk, ki hogyan vélekedik arról, hogy Koltai Róbert filmrendező-e a szó hétköznapi vagy akár klasszikus értelmében. Mit gondolsz erről?

N. G.: Klasszikus filmrendező? Nem tudom. De azt igen, hogy olyan empátiával, olyan különleges improvizatív tehetséggel rendelkezik, amivel csak a nagyon érzékeny művészemberek. Akik mindig reagálni tudnak a változó dolgokra. Egy profi felkel reggel, de már előző este pontosan tudja, hogy mit és hogyan forgat majd. Leírta, megszerkesztette. Robi pedig kimegy a forgatási helyszínre, és ha ott eszébe jut valami, ami jobbnak látszik, mint amit előző este vagy akár egy órával hamarabb kitalált, akkor az új ötletét valósítja meg. Tehát magyarul: Robi költő. A filmrendezők többsége nem költő. Persze a legjobb filmrendezők egyszerre költők és vérprofik, mint mondjuk, Bergman, Fellini és mások.

G. I.: Hogyan működtetek együtt?

N. G.: Mint a testvérek. Sőt, azt kell mondanom, hogy még a testvéreimmel sem volt olyan szoros lelki viszonyom, mint Robival munka közben. Egy bizalmi, erős kapocs volt ez. Nyilván az élettörténetünk hasonlósága miatt is, hiszen ez a piaci, „gyuszibácsi” miliő nemcsak az ő fiatalsága volt, hanem az én életem is. Nyíregyháza, a piac, a gyerekkorom mind benne van a filmben, tehát kicsit olyan, mintha együtt nőttünk volna fel. Egyébként ez talán nem illik ide, mégis elmondom, mert jó rá emlékezni, van még valaki, akivel ugyanezt a testvériséget éreztem. Polgár Laci az, a világhírű sakkozó lányok édesapja.

Azt hiszem, az én világom nagyon hasonlít Robi gondolkodásához és mentalitásához. Olyan vagyok, mint ő. Vagyis, bár nem vagyok száz százalékig biztos a dolgokban, de mégis megyek előre. Természetesen útközben – képletesen szólva – fölborogatok egy csomó hagyományt az életben, az életemben vagy éppen a társadalomban, törik, ami törhető, de nem tudok leállni.

G. I.: Nekem az írókkal való együttműködés terén az a tapasztalatom, hogy rendkívül érzékenyen reagálnak minden, a szövegüket érintő változtatásra. Te pedig azt mondtad, hogy Robi költő, aki folyton újra meg újragondolta a már késznek vélt szövegeket is. Téged ez nem zavart?

N. G.: Dehogynem. Természetesen nagyon is zavart. Ráadásul megvan az a rossz szokása, hogy folyamatosan hívogatja az embert írás közben egy-egy új ötlettel.

G. I.: Erről egyszer már írtál a Sose halok meg? című könyvünk előszavában. Nem baj, ha idézem azt a néhány mondatodat?

N. G.: Persze, ha gondolod.

G. I.: „Akkor még nem tudtam, hogy a filmtervet meghallgatók sorában én vagyok a negyvenedik. Ezután a Sose halunk meg tervezése és megírása tíz évet vett el az életemből. Nem azért említem, mert sajnálom. Fordítottam már ennyi időt rosszabb célokra is.

Akarom mondani: érdemes volt.

Koltai Róberttel együtt dolgozni olyan, mint szoros párkapcsolatban élni valakivel, aki naponta hatszor kérdezi meg, hogy levittem-e a szemetet.

Előfordult, hogy naponta csak háromszor hívott telefonon, és ilyenkor egy kicsit szorongtam, nem sértődött-e meg.

A feleségem a forgatókönyvírás ötödik évében felajánlotta, hogy elköltözik, bútorozzak össze Robikámmal, de ez nem volt járható út, mert Robi sem főzni, sem vasalni nem tudott, hogy egyéb szükségletek kielégítéséről ne is szóljak.

Kilencvenkettőben, harminc forgatókönyv után elkészült a végleges verzió, amit még átírtam hatszor, de Simó Sándor stúdióvezető jóvoltából leforgathattuk a filmet.

A premier napján biztosítottam Robit, hogy bár a filmünk nagy bukás lesz, életre szóló élmény volt vele dolgozni, és ha van új filmötlete, azonnal hívjon az új telefonszámomon, ami most épp nem jut eszembe…” 1

N. G.: Igen, ez a Robi-féle igazi lírai gondolkodás. Vámos Miklós, úgy hallottam, azt mondta neki, hogy nem hívhatja fel munka közben, csak akkor hajlandó tárgyalni vele, amikor majd kész lesz a forgatókönyv. Persze, értem én Miklóst, engem is zavar Robi ötlet-Niagarája, no de én nem ilyen vagyok? Megírok valamit, aztán perceken belül eszembe jut egy jobbnak látszó megoldás, és átírom az egészet.

Most is éppen egy regénnyel vagyok így. Írok valamit, ami jónak tűnik, aztán kihúzom, és újraírom. Akkor éppen biztos vagyok benne, hogy az a legjobb megoldás. Másnap az egészet kidobom és újrafogalmazom. Ez a költői, lírai gondolkodás. A fejünk állandóan tele van ötletekkel. Ezt tulajdonképpen akár egyfajta betegségnek is nevezhetjük. József Attila vagy Georg Trakl voltak például megáldva, megverve ezzel az alkotói „technikával”. Ömlöttek belőlük a gondolatok. Zseniálisak voltak mindketten. Ez valami olyasmi, hogy sorjáznak a megoldások, a változatok, és az ember alig tudja kiválasztani a legmegfelelőbbet. De mivel profi, a végére mégiscsak sikerül megtalálnia a legjobbat. Vagyis végül a legmegfelelőbb marad meg az összevissza firkált kéziratban. Vagy nem…

A pszichiáterek szerint valószínű, hogy én is hasonlóan működöm. És hát Robi is ilyen költő, nem pedig egy olyan klasszikus, mint Goethe, akinek talán rögtön a legjobb megoldás jutott az eszébe. Erről remekül ír egyébként Török Gábor A líra: logika című könyvében.

G. I.: Az általam olvasott és összegyűjtött, e könyvben is idézett kritikák egyetértenek abban, hogy a Sose halunk meg egy minden szempontból átütő erejű film. Az utána következőkkel kapcsolatban már nem ennyire egyöntetűen dicsérők a kritikák. Te egyetértesz velük?

N. G.: Azzal mindenképpen, hogy a Sose halunk meg nálam egyértelműen életrajzi film volt. Robinál még inkább. A többinél, kivéve a Csocsót talán, nem állt ennyire közel hozzám a történet. Persze a Csocsóban is vannak elemek az én életemből is, a Sose halunk megben azonban sokkal erősebben. Főképp Nyíregyháza, a piac meg hát a zsidóság miatt.

G. I.: Az elkészült filmek mennyire hasonlítanak ahhoz, amit a történetek hallatán legelőször gondoltál?

N. G.: Az az igazság, hogy például a Sose halunk meg esetében egészen másképp terveztem, rengeteg dolgot kidobtam később belőle, mert én eredetileg nagyon szívesen visszamentem volna ’44-be, ’45-be. Szívesen megmutattam volna, hogy akkor milyen volt Gyuszi bácsi, akinek eredetileg családja is volt, akiket, ha jól emlékszem, meggyilkoltak. Emlékszem, ezekből hosszú jeleneteket írtam, egész kis regényeket. Így akartam felépíteni az ő figuráját. Tehát kezdetben én nagyon másképpen gondoltam ezt a történetet elmesélni, de a végeredmény aztán igazolta, hogy a filmet úgy kellett megcsinálni, ahogy Robi megcsinálta. Mellesleg, mint tudjuk, ezerféleképpen le lehet egy filmet forgatni. Hiszen még a Biblia, sőt az evangéliumok sem véglegesek. Ezeket is sokféleképpen átírták, feldolgozták azóta. Csak mondom…

G. I.: Robi nagyon gyakran hangsúlyozza, hogy számára – talán az apai örökség miatt – a legfontosabb mindig a csapat. (Koltai István sportvezető volt a Vasasnál, majd Sztálinvárosban és Csepelen.) Te mit gondolsz magadról mint csapattagról?

N. G.: Én nem vagyok csapattag. Én egy magányos farkas vagyok. Robi sokkal inkább közösségi ember és csapatjátékos, sőt, jó csapatszervező. Én még a forgatáson is úgy vettem részt, hogy lényegében zavarom a munkát az állandó aggodalmammal, mert féltem, hogy valami esetleg nem sikerül. Erről Robinak remek történetei vannak.

G. I.: Hadd idézzem is Robi idevonatkozó sztoriját: „Épp a Sose halunk meg legelső snittjét készültünk felvenni a Nyugati pályaudvar egyik külső vágányán. Ott volt már összekészítve a kiskocsin a rengeteg vállfa, én is épp szedelőzködtem, hogy felpattanjak Székely B. Miklós mellé a kocsira, amikor megéreztem valami furcsa nyomást. Próbáltam felderíteni a forrását, aztán rájöttem, hogy Gábor a kamera mögött, úgy jó egy kilométerre áll, néz minket, és fél. Aggódik, és néha maga elé motyogja: nem kellene ide mégis egy rendező vagy valaki? Én is féltem, de az én erőmet épp az a szemtelenség adta, hogy bár semmi okom nem volt rá, elhittem, hogy meg tudom csinálni. A félelme nagyon nyomasztott, és ő is megérezte, hogy jobb, ha a forgatáson nincs ott. Az első forgatási napon mindenesetre megdöntötte a távaggódás világrekordját…”

N. G.: Ez pontosan így volt. De én a mai napig az az egykori gyerek vagyok, akit a szülei bezárnak, mert elmennek dolgozni, és nem tudják kire hagyni, mert a nácik mindenkit megöltek, akire hagyni lehetett volna. Én tulajdonképpen azóta is be vagyok zárva, jól elvagyok a szobában, amíg a szüleim értem jönnek, és kinyitják az ajtót. Akkor minden rendben lesz… Csapattagnak nevezni engem így aztán nem nagyon lehet, még családtagnak is csak nagy erőszakkal. Én tehát magányos farkas vagyok, és most, hetvenhat évesen ezt már be is vallhatom. Egy fél életen át azt hazudtam, hogy én is csapattag vagyok, mert a társadalom, a túlélési kényszer ezt kívánta. Ezért nem is szerettem a forgatáson lenni, ezt be kell vallanom. Halálra idegeskedtem magam. Én bizalmatlan vagyok. A 20. század borzalmai után ez talán természetes is.

G. I.: A későbbi közös munkák?

N. G.: A Csocsó és a Patika is nagyon nagy feladat volt, és ahogy már mondtam, a munka során szoros testvéri-baráti kapcsolat alakult ki közöttünk. A közös alkotás olyan heves, lázas, adrenalinnal teli élet, amilyet az ember a családban nagyon ritkán él át. Pláne, ha a család zaklatott, nehéz életet él. Az alkotásban, amikor például verset írsz, esetleg a forgatásban veszel részt vagy a színpadon vagy, mérhetetlenül magas hőfokú izgalmat érzel, egyfajta megvilágosodást, ami egy kissé misztikus is. Ilyesmi lehet, ha az ember hisz Istenben és imádkozik. Ez az érzés lángolt a mi közös munkánkban, ez a megvilágosodás, és ennek az izgalma, ennek a lelki, testi adrenalinlökete. A közös alkotás borzasztó közel tudja hozni az embereket egymáshoz. Nagyon hasonlít akár a szexuális együttléthez is. Remélem, sokan tudják, miről beszélek, és nem értik félre.

A nagy barátság, az együtt gondolkodás és a tervezés a közös alkotáson túl is megmaradt. De ezek már az intim szféráinkat érintik, például a gyerekeinket, az ő barátságukat, akik együtt jártak egyetemre Jeruzsálemben. Szóval ez már az alkotás nélkül is egy nagyon közeli kapcsolat. Úgyhogy ha majd egyszer egy közös idősek otthonában élünk végül százévesen, akkor is lesz miről beszélgetnünk.

Tartalom

Bevezető

Interjú Koltai Róberttel

ELSŐ FEJEZET Az első film, rendezőként

Szoros, testvéri-baráti kapcsolat – Nógrádi Gábor író, forgatókönyvíró

Szeretettel ordítoztunk egymással – Miklós Mari Balázs Béla-díjas vágó

Egy nagy utazás Amerikában – Bunyik Béla, a Los Angeles-i Magyar Filmfesztivál igazgatója, filmproducer

Csak intettem, hogy tudom, vállalom! – Dés László Kossuth- és Liszt Ferenc-díjas zeneszerző

Király Jenő: A mágikus mozi (A Sose halunk meg elemzése, részletek)

MÁSODIK FEJEZET A kamera túloldalán – néhány fontos filmszerep

Szubjektív válogatás Koltai Róbert filmszerepeiből

Kritikák Tarr Béla Panelkapcsolat (1982) című filmjéről

Zalán Vince: A mindennapok foglyai (Panelkapcsolat)

Kővári Orsolya: Árnyékvilág – Tarr Béla retrospektív (Panelkapcsolat)

„A jó film létrehozza önmagát” – Tímár Péter: Egészséges erotika

Koltai Róbert kommentárja

„Hitelesség terén nem lehet belekötni” – Beszélgetés Rózsa Jánossal

Ahogy Robi kezeli a világot – Rózsa János Kossuth- és Balázs Béla-díjas filmrendező

HARMADIK FEJEZET A többi film

„Ne törődjön senki véleményével” – Vámos Miklós József Attila-díjas író, forgatókönyvíró

Ki volt Kiss István, akiről a Szamba című film szól? – Koltai Róbert mesél

Sok mulatságos epizód – Darvas Ferenc Erkel Ferenc-díjas zeneszerző

Robi egy vérbeli Hrabal-figura – Jiří Menzel és Koltai Róbert barátságáról Szabó G. László pozsonyi újságíró mesél

Hogy jók legyünk a moziban – Kern András Kossuth- és Jászai-díjas színművész

Koltai Róbert kommentárja

Békés Pál: A kergetőzés joga – A miniszter félrelép című filmről

Győrffy Iván: Ötven év magány – Kritika a Csocsóról

Csipkelődős állapot Gáspár Sándor Kossuth- és Jászai-díjas színművész

Koltai Róbert kommentárja

Mennyi mély réteg és mennyi fájdalom – Grecsó Krisztián író, költő, forgatókönyvíró

Robi személyes varázsa – Barbalics Péter filmproducer

Nem apa és fia közötti konfliktusok – Koltai Gábor egykori filmproducer, Pogány Judit és Koltai Róbert fia

NEGYEDIK FEJEZET Mi, ma

Demencia-szpotok (Gaál Ildikó)

Meghalni bárki tud

Képjegyzék

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apache License 2.0
Prompt – SIL Open Font License
Source Serif 4 – SIL Open Font License
Spectral – SIL Open Font License