Első fejezet

ADÓSSÁG

1.

Hiába szaggatta a harcosok köpenyét a hirtelen támadt hideg szél, Kova arcát forrón perzselte a halottak tüzének lángja. Nem volt igazán nagy az a tűz, egy cserépfazekat sem forrósított volna át, mégis vörösre égette Kova orcáját.

Vagy tán nem is a halotti tűz, hanem a harag volt az, ami lázként égette a fiút.

Félrefordította a fejét, bele a szélbe, hadd marja le arcáról a vörösséget, szaggassa ki szívéből a fekete párát. Elfordult, éppen akkor, amikor Kund vezér táltosa a parázson táncoló lángokra vetette a rovott nyílvesszőket. Így engedték szabadjára a jenő törzsbéli holtak lelkét, akik szép harcban hagyták el ezt a sivár világot. A szállásterülettől távol ilyen volt a búcsú, ha csak rövid időre is, hisz előbb vagy utóbb találkoznak, amikor mindannyian az égi paripák nyergébe ülnek, hátrahagyva a hamut, a vért és a könnyet… ezt a nehéz életet.

Jó maréknyi nyílvessző kezdett zizegő-pattogós nótába. Köztük volt az is, amelyen a magyari rovások mellett ékes görög betűkkel állott az írás.

Alexandrosz, Tomor úr szolgája.

Nyolc vagy tíz napja tartott már a hadjárat Bolgárországban, Kova nem igyekezett számontartani. Feketére váltott az érett vetés, lángolt, majd elhamvadt minden fa, minden szállás, minden, minden, ami a városok kőfalain kívül terült el. Amit nem a visszavonuló bolgárok égettek fel, azt a magyarok és a rúmi kísérő hadak élték fel vagy taposták bele a síkos löszbe, fekete sárba. Lassankint szürkére váltott az ég, elszürkültek az arcok is. Élettelen, hideg, szürke kaviccsá dermedtek a szemek – és egyik sem nézett Kovára, amikor az elindult kifelé, a holtakat búcsúztató harcosok bolyából. Őrá nem.

Pusztuljatok meg, dühöngött némán Kova. Ármány fércelje össze seggeteken a likat!

Túl voltak már a hangos szavakon, a kölcsönös vádaskodáson. Emezek ujjal mutogattak Kovára, elárultad a hősünket, mondták. Kova az öklét rázta feléjük, lehordta őket mindennek, ami csúfság csak az eszébe jutott. Kés is került már a kézbe, amikor erősebb szavak megállították őket. A bolgárok ellen vitézkedjetek, besték, holnap, és azután, amíg csak szükséges! Majd otthon peckelődjetek, mint a kani kutyák!

Mintha nem vitézkedtem volna eleget, vicsorogta némán Kova. Az arca még jobban lángolt, pedig már a hangját sem hallotta a nyílvesszőket elemésztő tűznek, nemhogy a hevét érezte volna. Dühösen dörgölte meg az állát, ujja alatt csak úgy sercegett a borosta, de hiába dörzsölte, gyömöszölte, sem a hasogató fájás nem csillapult csontjában… sem az a másik fájás, mélyen a lelkében.

Az előbbi volt a könnyebb teher.

Hatodik napja ütötték a bolgárt – vagy kicsivel több, Kova már tényleg nem tudta volna megmondani –, amikor a hajnali rajtaütés során egy valamiképp épségben maradt faluba sodorta őket a lendület. Kova Sandru oldalán derekasan helytállt, nem maradt szégyenben a jenő harcosai előtt, pedig idejét sem tudta, mikor ült rendes lovon, rendes nyeregben. De most mindig a sűrűjében! A háború szellemei szállást ütöttek a mellkasában, az acél kíméletlensége költözött a karjába. Már nem is tartotta számon, hányat ölt, sem azt, hogy kiket. Tejfelesszájú suhancoknak való a számolgatás meg a büszkélkedés. Ilyen a háború, a vér szagától megkergül a sors, elmúlik a szív lágysága. Tollas nyílvesszők dalolnak az égen, nem a pacsirta. A rúmi Oroszlán megüzente, minden a magyaroké, amit csak elmarnak. Nem tart igényt semmire. Sőt! Azért hívta a magyar hadakat, hogy megbüntesse a bolgár fejedelmet, a hitszegőt, az orvul támadót… megbüntesse, és úgy, hogy ivadékai hetedíziglen megemlegessék, és eszükbe se jusson a rúmi országra támadni, még csak arrafelé pislogni se!

Evégett kerültek abba a faluba, ahová ugyan a maroknyi, fejvesztve menekülő bolgár lovast követték, bár mentek volna maguktól is, a pusztai szokás és a császári ígéret szerint vinni, amit bírnak, büntetni, akit találnak.

A bolgár lándzsások megemberelték magukat, bizonyára a nők és a gyerekek miatt, akik a házakban lapultak. Derekasan lekaszabolódott mind, és ők is maguk elé löktek néhány magyart a túlvilágra. Lehet majd mesélni arról a tusáról a hosszú téli estéken. Legalábbis az elejéről.

Mert azután, hogy a bolgárok közt férfi talpon már nem maradt…

Történt, ami történt. Ép ember nem mesél az ilyenről, csak az, aki már inkább állat.

Akkor zuhant Kovára a lángoló gerenda égboltot repesztő sikolyok, reményvesztett zokogás vihara közepette. Sandru ért oda elébb a házhoz, ahová kisebb gyerekek szaladtak búvóhely reményében, azonban versengve röhögő lovasok vetettek tüzet a zsúpra. Sandru megrázta magát, bement. A rossz gerendák hullani kezdtek. Kova nem állhatta, berontott ő is, kihúzni gyereket, Sandrut. Ehelyett főbe kólintotta a lángoló rönk, úgy kellett kirángatni őt is. Haja, szakálla leperzselődött, állkapcsa kiugrott a helyéről, egy foga lecsorbult.

Aztán elmúlt ez a nap is, jött a másnap, a harmadnap, egyik olyan, mint a másik. Kormos, véres, keserves, könnyes.

Az állkapcsát gyorsan visszarakták a helyére. Csodamód alig perzselt képén kiserkent a borosta. Aki nem égett benn, mind járt már. Csak az a fránya szív… csak az okádta magából egyre a haragot. Már a bor sem oltotta, igaz, nem is szította, mert ha ivott, addig ivott, hogy ne is tudjon magáról.

Hideg szél borzolta a folyócska felszínét. Hamu és füst lovagolt a hátán, finoman belepte a magyarok táborát, amely ott húzódott a sekély víz két oldalán. Kova arrafelé tartott, amerre a jenő lófarkas kopjái vigyázták a rendet. A sátrak, az egyszerűbb szerkezetű, könnyű jurták és az egyenes farudakra felhúzott menetszállások, a jurtákra hajazó, ám azoknál szegényesebb, nehezebb és ormótlanabb szállások, a csumok nemzetségenként, hadanként rendeződtek körökbe. A hadkörök olyan szorosan tapadtak egymáshoz, akár a darázsfészek sejtjei. Ezek óvták a lovat, más lábasjószágot, és mindazt, amit a hadjáraton szereztek.

Az egyik ilyen hadkör közepéről hiányzott a nemzetségfői jurta. Ott nagy szél- és napárnyékot emeltek a harcosok a legértékesebb zsákmánynak. Az alacsonyan kifeszített nemezlapok alatt összezsúfolódtak a lányok és a fiatalabb nők, meg azok a gyerekek, akik valakinek kellettek. Kova orrát messziről megütötte a bűz, a mosdatlan testek kipárolgásába keveredő rettegés gyomorforgató szaga. Jókora ürülékkupacokról legyek fellegei rebbentek arrébb, ahogy a jövevény árnyéka rájuk vetült.

– Mi végre? – döccent elébe egy csupa izom magyar. Képe, mint a lóé, foga ugyanolyan.

– Viszem, ami az enyém – dünnyögte Kova. Fájt még a beszéd, ha lehetett, nem járatta a pofáját. – A lány és a három pulya. Veres fonál a csuklójukon.

– Veres fonál? – csatlakozott hozzájuk egy második őr, kacsázva járt, bal lábát minden lépésnél cseppet kifelé rúgta. – Az nem a Kund uraság személyes jele?

– Ezeknek megégett a haja – felelte halkan, de nem szelíden Kova. Harag füstölgött a két füle közt. – Nem a vezér, a veje fogta őket. És már az enyémek. Tudott.

A lóképű fél lépést hátrált, onnan sandított felfelé Kovára. Kisvártatva megenyhült a szigor a homlokán.

– Úgy van, biza – mondta. – Te vagy az a Kova, Sandru úr barátja. Hanem… minek viszed innen?

Kova ellépett az őrök között.

– Magam dolga.

– Itt vigyázunk rájok! Amíg megyen a harc.

– Most nincsen harc.

– De leszen! – erősködött a lóképű. Gyorsan szedte a lábát, Kovára ragadt, akár a bogáncs. – Aztán majd szétszaladnak neked ezek a szolgák, meglásd!

– Hova szaladnának? A végtelen égbe?

– Ez nem a magyar puszta, itt még lenne értelme a szökésnek…

– Az is a magam dolga – vetette oda foghegyről Kova. Megperdült, tenyérrel meglökte a lóképűt, hogy ne kövesse tovább. Na, abba a mozdulatba szorult elég harag abból, amit a hangjába nem engedett. A lóképű hátrébb tántorodott, kardja után kapott… aztán leengedte a vállát, elvigyorodott.

– Megszállta a csontodat Tengri! – nevette. – Tartsa is ott magát, amíg haza nem térünk! Ilyenből, mint te, ha van még száz, a kőfal sem állja utunkat.

Kova megtorpant.

– A kőfal se? – kérdezte tétován, ahogy az emlékek megrohanták. – Hát, azt még majd meglátjuk, hányat állít meg mégis közülünk… végleg.

A kicsi lány szipogva sírt, csendben, ahogy a fáradt őszi eső jön előfelé; alig látszik, mégis sárrá mállasztja a földet. A nyolcéves forma fiú, akinek barnával pettyezett, barnára sült képe volt, csak ült némán, elbámult valahová messze, túl a szélfogó falán, túl a világ peremén. A másik fiú – a legnagyobb hármuk közül, kese hajából féloldalt hosszú csutak maradt, a többi leégett, szeme szürke, akár a hideg hamu – a kicsi lányt ölelte, hogy ne sírjon, ne fázzon annyira.

De az sírt is, fázott is ebben a váratlan felfordult, rém hideg világban.

Az asszony – fiatalka, múlt nyáron vagy eggyel azelőtt még lánygyermek lehetett maga is – jobban reszketett, mintsem a hirtelen támadt hideg szél okozta volna. Szürke szeme – szakasztott olyan vágású és árnyalatú, mint a nagyobbik fiúnak – ide-oda villogott végig az úton, mintha keresne valamit, ami nem ló, nem idegen harcos, nem hadiszárnyék, nem fegyver, se nem másik rab… de nem talált egyebet, csak ezeket. Később, a rúmi segédek által emelt közösségi szálláson már egyedül maradtak Kovával, de akkor is mindegyre csak reszketett, és saroktól sarokig táncolt a tekintete. Sok idő telt el így.

– No! – mordult fel Kova. Ott ültek a sátor közepén, az egyetlen szabad helyen, amit nem foglalt el a málha és a rablott holmi. Kezével megbökte a tálat, a hideg kását körbeölelő kancatej kissé kilöttyent. – Egyetek már!

A kislány nyöszörögni kezdett, furcsa, hátborzongató módon. A szürke szemű fiú még szorosabban ölelte magához.

Kova sóvárogva bámulta a kormos cserépbutykosokat. A bolgárok testes borát rejtették hasukban, a legény egy zsákmányolt lovat adott értük cserébe úgy két napja, de még nem volt érkezése kiélvezni a tulajdonát. Ott hevertek azok a palackok a szövött takarók, az udvari és konyhai vasszerszámok, rablott ruhával teli, festett ládák mellett. Viaszos pecsétjükkel kacsingattak Kovára. Oly szépen kacsingattak, hogy Kovát nem érdekelte a többi rablott holmi, huszonöt harcos vagyona, csupán az a pár méretes butykos, veres pecséttel a szájukon. De most nem… még nem…

– Egyetek! – szakította el tekintetét a palackokról. Hogy mondják ezt görögül? Bolgár, görög, egykutya… az embernek ki kell tekernie a saját nyelvét, hogy megértsék! – Trósz pájdiász, trósz!

A fiatalasszony megrezzent. Kovára villant a hamuszín tekintet, aztán tovább, a felhalmozott jószágra, meglehet, valamelyik pár napja még az övé volt, vissza Kovára, majd a rúmi hadisátor koszfoltos, katonás bölcsességekkel telifirkált falára, a tintával, kormos zsírral felmázolt óvó rigmusok és álló férfirészek és szőrös háromszögek és élők és holtak neveinek kavalkádjára.

– Ármány rogyassza rá az eget erre az ostoba vartyogásra! – szitkozódott Kova. Jókora időt, majd egy évet töltött rúmi földön, és végig büszkén tartotta távol fogai kerítésétől ezt a sziszegő kígyóbeszédet. Most meg…!

Felpattant, átlépett a zabbal teli zsákokon, két öles lépéssel a cserépbutykosoknál termett. Aztán mégsem azokból vett magához egyet, hanem a takarókból, rögvest hármat is.

– Nesze – lökte az egyiket a fiatalasszony ölébe. A másik kettőt maga terítette a lélektelen kisfiú és az összekapaszkodó testvérek hátára. Minden mozdulatába sikerült kellő durvaságot csempésznie… legalábbis úgy hitte… miközben talán megmutatta ezeknek, hogy ő is ember. Nem mintha számítana, fortyogott magában.

Pedig számított, tudta jól. Most jobban, mint bármikor.

A kislány sírása élénkebb lett. Azután elhalt. Kifogyott a hang a torkából. Még jobban belekucorodott a nagyobbik fiú ölébe, be a takaró mélyére, onnan sutyorgott valamit. A fiú biccentett, előbb a fiatalasszonyra, aztán Kovára pislogott, utána óvatosan kinyúlt a tálért, kanálért.

Kova mellében megrándult valami. Eloldódott. Felkelt megint, Yllirosz málhájához ment. Tudta, hogy az édesszájú görögnél, Sandru leghűbb alvezérénél – bármit is jelentsen ez most már – mindig van elrejtve némi mézes mandula, édes lepénytekercs, vagy az a morzsálódó mézes ragacs, az őrölt magvakkal egybegyúrt halva, amit a rúmik annyira kedvelnek. Nem kellett csalódnia, hamar előkerült a kétes tisztaságú lenvászon kendőbe csavart lepény, a szilvás lavasz. Elvett két tekercset, a többit úgy hagyta, a kigöngyölt kendőn, hogy Yllirosz rögtön lássa, nem lopott.

– Trósz – dörmögte, és a két lavasztekercset az asszonyka kezébe nyomta. A csuklóját fogta meg hozzá, finoman csavart egyet rajta, hogy kinyíljon a nő tenyere, és bele tudja nyomnyi a lepényeket. – Trósz ezt a pájdit is, no, mit kéreted magad… enni kell – mondta, és megböködte az asszony lepényt tartó markával a semmibe bámuló fiúcska vállát.

Az árnyak mélyén ülő szürke szempár Kovára villant, a fiúra, a lepényre, a rablott-lopott holmira, a bejárat mellé száradni akasztott takaróra, amelyből nem jött ki rendesen a vér – talán tudta, kié az a gondosan megszőtt takaró, kié az a kiontott vér… vagy kié volt –,a takaróba burkolódzó kislányra, a tálra, amelyből a kása fele eltűnt, a nagyobbik fiúra, annak kérdő-biztató tekintetére, Kovára újból…

Sóhajtott nehéz, mély, reszelős hangon. Mintha valakitől örökre búcsút mondott volna, mint amikor lelkének egy darabkáját a távozóval küldi az ember. Egyetlen könnycsepp gördült le az arcán, a szája sarka megrándult. Mondott valamit görögül, olyan furcsa dallammal, hogy abból Kova csak annyit értett: zój.

Élet.

Aztán már nem mondott semmit Kovának, de halk szóval fordult a gyerekek felé, és bár a maga elé meredő fiúcskát nem tudta kicsalogatni a Semminek rejtekéből, az is tátotta a száját, ahogy az édes illatot árasztó lepény az ajkához ért, harapott, rágott és nyelt, lassan, nagyon lassan, mint aki először csinál efféle dolgot, és nem tudja még, hogyan kell.

Kova hátradőlt, a málhazsákokban megcsikordult a zab. Ami az előbb kioldódott a mellében, az most eltűnt végleg, és magával vitte a legény haragját. Vagy legalábbis jó részét.

– Élet – dünnyögte kiserkenő bajsza alatt. – Hát ez az…

Hallgatta a kanál koccanását, a halk nyeldeklést. A nagy sátor tetejét bámulta, ahol a rudak egymásba kapaszkodtak. Élet. A zajos, szívdobogásos, az egyetlen valódi dolog széles e világon.

Az élet tombol most odakünn, Bolgárországban is. Nem a halál, ahogy mondják. A halál mozdulatlan, nem képes megfeszíteni az íjat, nem tud csóvát dobni a házra. Nem kerget senkit, nem erőszakos. Ahol az élet a van, ott a halál a nincs.

De ugyanez az élet melenget, simogat itt benn, a sátorban. Hogy mi végre, azt ember meg nem mondhatja, viszont enni kell, lélegezni kell, élni kell akkor is, ha úgy tűnik, nincs már remény. Hogy miért? Mert…

– Élet – sóhajtotta Kova. – Csak ne lenne ilyen nehéz!

Élt a tábor is, és a hangokból ítélve egyre jobban. Dübörgött a föld bőrén a rengeteg pata, ahogy egyre-másra tértek meg a portyázók, a lesvetők. Hangosan bőgött a befogott gulya, amit reggel hajtottak a táborba, kiáltoztak a harcosok, ugattak a kutyák, sikoltoztak a rabnők.

Akik beléptek a sátorba, Sandru görögjei mind, jóval csendesebbek voltak. Füstszaggal érkeztek, cserzett bőr és acél nyikorgott-csikorgott minden lépésük nyomán. Egyikük sem köszönt Kovának, rég leszoktak róla, hiszen jó szót sosem kaptak érte.

A kislány egészen eltűnt a takaró mélyén, de a nyöszörgése elárulta őt. Igaz, senki sem foglalkozott vele, ahogy a két fiúval és a fiatalasszonnyal sem. Lehuppantak vackaikra, és szokatlanul csendesen túrták elő málhájuk rejtekéből az ennivalót.

Yllirosznak nem kellett nagyon mélyre nyúlnia. Jellegzetes pillantást vetett Kovára – jeges, számító önzés a felszínen, kegyetlen ígéretek, ám a mélyben, alig észrevehetőn az emberség piciny lángja –, és görögül morgott valamit az orra alatt. Tümoménosz, ennyit hallott ki belőle a magyar legény… Dühös. Ez a név ragadt rá a rúmik között.

– Megadom! – vágott oda a nevéhez híven haraggal telve Kova, csak azért is magyarul, noha ezt történetesen el tudta volna mondani görögül is. – Én nem leszek senki adósa! – tette még hozzá, azzal a fenyegető hűvösséggel, amit éppen Yllirosztól tanult el… és ugyanazzal a rejtett melegséggel a mélyén. Akinek szeme van, meglátja.

Yllirosz szája széle megrándult, mintha köpni vagy nevetni akarna, de maga sem tudna dönteni ebben a dologban. Aztán elfordult.

Kova haragja gyorsan visszatért. Előrehajolva, szinte kihívón nézte a némán falatozó rúmi harcosokat – társait ebben a hadjáratban, mert az idegen keresztényekkel még mindig szívesebben keveredett, mint a jenő törzs Álmoshoz hű harcosaival –, a régieket, akiket az egykori haramia, a sebhelyes képű Yllirosz hozott magával, amikor Sandruhoz csatlakoztak, és az újakat, akiket Nikétosz Szklérosz, a magyar fejedelmekkel tárgyaló rúmi arisztokrata rendelt melléje. Ott volt Nikosz, a legjobb rúmi lovas, és Dioklész, akit szegény Busa barátjaként tartottak számon, csak mert jól tudtak együtt enni és kacagni. Zyprian és Ánhelosz, a két bajkeverő, akik úgy viselték nyakukban az ezüstkeresztet, mint mások a téli gubát, szükségben elöl, másszor meg feledve. Kalánéosz, aki könnyen és gyakran nevetett, akár olyan dolgokon is, amelyeken jobb lett volna sírni. Kova egyszerre érzett haragot és csodálatot egykedvűségük miatt. Ez lenne az a híres keresztény hit, amiről annyit hadováltak neki Néa Róméban? Történjék bármi, elfogadják Istenük akaratát? Vagy ezt is csak úgy fogják fel, mint Sorsuk könyvének egy újabb lapját, amelyet éppen most ismertek meg, de meg volt már az írva a születésük előtt? Természetesen nem hangzottak el válaszok a ki nem mondott kérdésekre.

A legény visszadőlt a zsákokra, a rablott gabona ismerős módon nyikorgott bennük. Kova lehunyta a szemét, és igyekezett a zajokat is kizárni a világából. A néma kérdéseket is… noha erre vajmi kevés esélye volt.

Mostanában kérdésekkel kelt, kérdésekkel feküdt. Alvás helyett kérdésekkel birkózott. Mi lett volna, ha…?

Mert például mi lett volna, ha Sandru nem harcol olyan jól a besenyők elleni hadjáratban, és meghal az elmúlt nyáron? Akkor ő, Kova, maradt volna otthon azzal a kis zsákmánnyal, ami az első vért látott harcosnak egy szegényes hadikaland végén kijárt, és nem kerekedik fel Sandru kíséretében, hogy megjárja a rúmik gazdag, szűkmarkúnak nem nevezhető országát. De talán az a kevéske zsákmány is elég lett volna, hogy nászajándékként adja Halli kezéért. Ha jól számolta a hónapokat – és ha jó mag hullik termékeny földbe –, csecsen lógó gyermek is lenne a jurtában.

Csakhogy nincs gyermek, nincsen feleség se, szusszant a sátortartó rudak keresztjére függesztett tekintettel Kova. De…

De ha útra is kelnek abban az elátkozott küldetésben, mégis, mi lett volna, ha Sandrut megölik menet közben? Az Etel folyam bőven kínált erre lehetőséget. Akkor Kova és… és… Busa, a legjobb barát… időben hazatérhetett volna. Épen, sértetlenül. Haza, ahol Kovára már Halli várt, és Busának is akadt volna fehércseléd.

Mégse pusztuljon Sandru időnek előtte! Mi lett volna, ha az a Zsótér, a keresztény császárnak is parancsoló rúmi hadvezér annyira megszereti sosem látott unokáját, Sandrut, hogy maga mellett tartja? Volt rá valamicske esély. Akkor Kova és Busa maradhatott volna Thasszosz szigetén fekete hajú, tüzes szemű lányokat hajkurászni, vagy – idővel – hazatérhettek volna békében.

Önkéntelen sóhaj hagyta el Kova torkát. Mi lett volna, ha nem kél fel a nap, ha nem olvad el a tél hava, ha visszafelé folyik az Etel?

Értelmetlen kérdések.

Ha volt is lehetősége másképp dönteni, vagy a fejedelmek játékából akár véletlenül is kimaradni, ugyan mire megy most vele így, hogy a múlt elmúlt? Nem maradt ki a legnagyobb magyarok belharcából, mert Sandru, Busa és ő vérrel-acéllal kovácsoltak barátságot önnön szívükre. Nem maradt ki a Sors viharából, mert Sandrut két lélekkel verték meg az istenek – a magyar Tengri és a rúmi Teremtő, Jézus Atyja –, és ennek a léleknek szenvednie kellett. Ugyan miféle barát lett volna Kova, ha nem kíséri el Sandrut a nagy útra?! Sandru ezen a csapáson, mint Tomor úr rabnőtől született, balkézről való fia… de még inkább szolgája… indult el, és a rúmi hadvezér, a nagy Zsótér unokájaként érkezett meg. De! Nem egyedül! Nem!

Micsoda út volt az!

Kova emlékezett. Egy porcikája sem kívánta, mégsem volt képes ellenállni az áramló képeknek.

Éppen hogy hazaért a besenyőkkel vívott harcból Tomor úr, a gyarmat törzsbéli kicsiny szállás ura – harcosai meg sem melegedtek a családi tüzek körül –, amikor a fejedelméhez hű családfő maroknyi embert maga köré gyűjtve nekivágott a déli szél pusztáinak. Titkos küldetésben járt, aminek célját a hites asszonyától való elismert fia, Karvul orrára sem kötötte… noha annyit a fattyú Sandru is tudott, hogy nem véletlenül lovagolták meg tutajon az Etel vizét a lovaik nyerge helyett: valakik lestek rájuk, akiknek ugyancsak ellenükre volt az a titkos küldetés, és ezek a lesvetők keresztül-kasul bejárták a magyar pusztát utánuk.

Csak egyszer hagyták el a folyót – Kova beleremegett az emlékbe is –, hogy szemtől szembe álljanak a magyarok nagyfejedelmével, Levedivel, és Kurszán úrral, a legvitézebbnek tartott magyarral. A megyeri törzs szállásán lett világos, mi végre a nagy titkolódzás, ott bújt elő a szög a zsákból, amely véres rovásokban karcolta fel Álmos vezér és Levedi nagyfejedelem halálos vitáját a magyarok jövőjét illetően. Kova maga ugyan nem lehetett jelen Levedi sátrában, de utóbb Sandru részletesen beszámolt mindenről.

A magyar törzsek két legnagyobb ura csapott éppen össze – a Felső Világ és a szellemek támogatását bíró Levedi nézett farkasszemet a kardokon uralkodó, Középső Világot hódoltató Álmossal – látszólag azon az egyszerű döntésen, hová verjék le az új szállások karóit. Álmos amellett tört lándzsát, hogy a törzseknek maradni kell Puszta Anyácska szívében, ott, ahol a világnak a közepe van, és folytatni kell azt, amit eddig is tettek, egyik törzset a másik után olvasztva bele a magyar lovasok testvériségébe. Levedi – vagy inkább a megvénült nagyfejedelem helyett beszélő Kurszán – viszont óriási embervihart jósolt, amely napkeleten kél és elsodorja az összes szállást, amelyiket nem húznak vissza a magas hegyek mögé. Kurszán ezért inkább azt akarta, hogy a magyarok foglalják el az addigra már jól kiismert, bővizű, kövér füvű mezőket a napnyugati Havasokon túl, és ott alapítsanak olyan királyságot, amilyen a rúmiknak, bolgároknak, morváknak és frankoknak van. Olyat, de erősebbet. A vita színleg arról szólt, hogy milyen legyen a magyarok jövője… de hiába volt Kova a jelentéktelenség maga, Senkifia Senkise, annyit ő is látott, hogy Álmos és Levedi, Árpád és Kurszán viaskodása nem erről szól, nem a legelőkről és a törzsek egyszerű pásztorairól, hanem csakis arról, ami az urakat mindig is érdekelte, amióta a világ a világ. Kié legyen a szó? Kié a kard? Kié a hatalom?

Aki a pusztán nyeregben akar maradni, az csináltasson ellenfelei koponyájából ivókupát. Lehetőleg azelőtt, hogy ez a másiknak eszébe jutna.

Álmos fejedelem nyerésre állt ebben a viadalban, a tíz magyar törzsből nyolc az ő zabláját rágta. Hogy ezt megmutassa Levedinek és Kurszánnak, rájuk hagyta a kazár kagán hívására meginduló besenyő hadjáratot mindkétszer, lássák – és lássa a kagán is! –, mire mennek azzal a két törzzsel, megyer és a kürtgyarmat harcosaival, akiket maguk mögé tudtak állítani. Úgy tűnt, ezzel saját érdeke ellen tesz, hiszen ha az összes magyar törzs rámegy a besenyőkre, akkor most már nem tíz magyar törzs lenne, hanem tizenöt, és az újmagyar besenyők éppoly serényen tanulnák a vezérek nyelvét, ahogy teszik ezt a kabarok immár egy nemzedék óta. Márpedig akkor Álmos már ma bizonyíthatná, hogy jó atya, a puszta pedig jó anya, és az ő kebelükön a világ uralmáig szaporodik a magyar, nem kell hát hegyek mögé bújni, túl a világ peremén kőfalakat húzni, bezárkózni, küszöböt fényesíteni, napnyugati királyok beteges útját követni…

No de, legyintett önkéntelenül Kova, Álmos fejedelem bizonyságot adott így is. Hiszen a Levedit követő két magyar törzs se behódoltatni, se rendesen legyőzni nem tudta a besenyőket, csak kóstolgatták egymást, ami a kazár kagánnak ugyan elég volt, mert addig sem az ő földjét prédálták a besenyők, azonban Levedi és Kurszán számára igencsak kevésnek bizonyult. Ráadásul gyorsan kiderült, hogy a kazár kagántól Álmos ellenében hiába várnának támogatást, így az addig ingadozó vezérek is megerősödtek hitükben Álmos mellett.

Levedinek másfelé kellett keresnie.

Akinek nincs vacsorája, az egy kölesszemet is észrevesz a fűben, és képes érte lehajolni. Ez az egyetlen szem köles Sandru volt, egy rabszolganő fia, akit Tomor úr, a Levedihez hű családfő nemzett. Pusztai szokás szerint a nagyfejedelem harcosai annyi rabnőt hajtottak el a különböző népektől, mint égen a csillag, de ezek közül senki sem volt annyira értékes, mint Erény, Tomor úr tulajdona, egy rúmi hadvezér lánya. És Néa Rómé egyik hadvezére sem volt annyira fontos Levedi fejedelem ügyében, mint éppen Zsótér, akit a mostani rúmi császár, León saját atyjánál is jobban tisztel, és ezt kifejezvén Zsótér kisebbik lányát kívánja maga mellé emelni a trónra.

Kova megremegett. Az emlékezet újra kinyitotta a harag kamráját szívében… mit kinyitotta, szélesre tárta!

Aznap, amikor tudatták velük a nagyfejedelem szándékát, Sandrunak nem volt választása. Nem azért, mert Kurszán szájával maga Levedi parancsolt rá, ő pedig esküvést tett a vérével, ó, nem. Hanem azért, mert aranyfényben bontakozott ki előtte a delejes álom: Tomor úr kíséretében rúmi földre lépve nem csupán édesanyja elveszett és sosem látott családját kaphatja vissza, nemcsak arra kap esélyt, hogy megvetett szolgából kincsekben dúskáló úr váljék belőle, hanem elnyerheti Tomor úr elismerését is, aki azt neki soha meg nem adta… és sajnos igazából soha meg sem tagadta. Ha legalább erősen megtagadta volna, Sandru sem álmodozott volna…

Egy szolga nem ér annyit se, hogy azt mondd neki: nem kellesz. Akkor sem veszed emberszámba, ha vér a véredből. Akkor főképpen nem.

Kova felmordult, ott, a zsákokon heverve. Az igaz, hogy Sandrunak nem volt választása. De neki lett volna!

Erre a gondolatra felmordult megint, az előzőnél jóval dühösebben. Arcába pengeként szúrt a fájdalom, ahogy összecsikordította a fogsorát. Miféle választás lett volna?! Cserben kellett volna hagyni azt, aki testvérnél fontosabb?!

A kislány ismét sírni kezdett, a takaró mélyéről pislogott ki Kovára.

– Min fovász – ült fel óvatosan Kova. Úgy csusszantak nyelvére a gyűlölt görög szavak, mintha mindig is alatta lapultak volna. – Min me fovász, korítsz’… ne félj tőlem, kislány…

– To koritszi den é’náj hellinósz – szólalt meg halkan a fiatalasszony. – Egyik gyerek sem görög. Én sem vagyok az. Te sem vagy az. És nem vagy jó ember sem, hagyd abba a kegyes ámítást! Vonyíts, farkas, a saját hangodon, legalább őszinte legyél, ha már gyilkos vagy – mondta a villogó szemű leányzó recsegősre torzult, alig érthető görög beszéddel, mindegyre úgy bámulva Kovát, mint aki ölni készül, vasvillatekintettel.

A sátorban néhány rúmi harcos összekacsintott, többen horkantva felnevettek, kurtán, hidegen. Valaki Nikétosz Szklérosz emberei közül felajánlotta, hogy ha Kova nem bír a rabnővel, majd ő megtanítja tiszteletteljesen visítozni, de Yllirosz azon nyomban hozzávágott egy ónkupát, és attól kezdve jobbnak látta, ha befogja a száját.

– Ne járasd a lepcses szádat, asszony, mert nyomban túladok rajtad! – fenyegette meg a rabnőt Kova, csak azért is magyarul. Igaz, görögül ezt a bonyolult mondatot el sem tudta volna mondani.

A nő próbált még tekintettel gyilkolni, hiábavalón persze. Csak a hideg szél kavargott a sátorban. A szél elült, a rabnő lehajtotta fejét.

– Kinek adnád ezt a lányt, te Kova? – kérdezte a jövevény, aki az imént érkezett a széllel.

– Vissza, neked! – vakkantotta a legény, hátra sem fordulva. – Dugd, ahova akarod… felőlem még a…

– Hé! Hé! – lépett közelebb Sandru. Tenyerét békítően a magasba emelte. Hamu borította a ruháját, fekete korom az arcát. Csizmájáról is korom hullott, minden lépésre. Messziről felismerhető, erős járását, széles vállát valahol elhagyta már, görnyedten mozdult, csoszogva.

– Randa egy gyászmadár lettél, Sandru… – jegyezte meg Kova. – Vagy hogyan szólítsalak mostantól, temetésed napjától fogva?

– Ne kezdd megint!

– Abba sem hagytam!

– Akkor hagyd abba! – csattant fel Sandru, hogy enyhültebben folytassa. – Elmondtam már százszor…

– Ezerszer – fintorgott Kova. Nem nézett Sandru fekete, görög szemébe, jobban esett inkább a sátortartó rudak találkozását bámulni fenn, a magasban.

– …elmondtam már, hogy mire kell ez nekem. Ha te sem értesz meg, akkor kitől várjak…

– Ez a te bajod, Sandru, vagy ki vagy te! Hogy mindig csak vársz! Valakitől, valamit, valamikor! Azzal sem törődsz, hogy a nagy várakozásodban megpenészedik melletted az ember lelke!

– Dühös vagy. Üss meg hát.

– Ha megölnélek, akkor sem lennék kevésbé dühös! – vágott vissza Kova, aztán elhallgatott. Valami olyan dolog moccant meg a szívében, amiről maga sem tudta, hogy ott lakozik. – A holtaknak járó tiszteletet élő ember sose vegye magára, én csak azt mondom.

Sandru a másik legény mellé telepedett a zsákokra. Sóhaja nehezebb volt, mint a föld négy sarkát az Alvilághoz szögező, örök éjszaka.

– Mondtam már én is, magyaráztam eleget – dünnyögte. – El kellett temetnem a bennem élő szolgafiút, hogy szabad lehessek. Szabad. Teljesen. Adósa voltam ezzel önmagamnak!

– Busát kellett eltemetnünk – jegyezte meg Kova. Izzó dühét vastag bánat burkolta. Busa, a sziklafal, amelynek nekivetheted a hátad a harcban, a göcsörtös fa, amely enyhet ad az izzó nyárban… nincs már. És bár megölhette volna szlavik, áruló kabar, rúmi zsoldos, trák bandita, kazár kutya, bárki, aki Sandru vérét akarta ontani, de Busa öklével találta magát szembe… de nem. Magyar kés küldte őt a Felső Világba. – Mert ő meghalt. Egészen. És nem jön már be a sátorba, hogy megmagyarázza ezt!

– Sosem fogunk egyezni, igaz? Akármennyit beszélünk erről. Verekedjünk hát… most sem fogok visszaütni.

– Minek nézel te engem?! Ostobának vagy olyannak, mint Karvul? Legutóbb, amikor megütöttelek… nem szégyellem, most is azt mondom, megérdemelted… ugyan te nem ütöttél vissza, de majd kilukasztották a bőröm az jenőbéli harcosok, akik hősként ünnepelnek téged! Hát nem, Sandru, ostoba nem vagyok. És ne mondd, hogy akkor menjünk ki a pusztába, és verjelek ott, ahol senki sem látja, mert nem vagyok olyan sem, mint a testvérbátyád… és különben is…

– Igen?

– Ármány bűzös-szaros valagáért járatom ennyit a pofám… – csikorogta Kova –, most aztán borogathatom, amíg el nem múlik belőle a fájás!

Sandru mélyen a bekecsébe nyúlt, kopott kulacskát húzott elő onnan. Dugó pukkant, méregerős bolgár rakia illata áradt elő.

– Borogasd ezzel, belülről!

Erről legalább nem kellett többet beszélni.

2.

Elfogyott minden. A rakia, a bor – Kalánéosz saját bora éppúgy, mint az, amit Kova őrizgetett. A javát Kova döntötte le a torkán, de jutott a jóból mindenkinek. Habár, vakarta meg Sandru a tarkóját, mialatt óvatosan keresztülbotladozott az éjszaka zajaiba burkolódzó táboron, Kova dohos lőréje minden volt, csak jó nem. Nem számít. Jutott, elég volt, kinek az erőltetett vidámsághoz, kinek a feledéshez. Kovának az eszméletvesztéshez, ahogy az lenni szokott.

Hogy az ivászat ott érjen véget, ahol véget kell érnie, Sandru megkérte a dekarkhosz Dioklészt, kísérje vele vissza a rabokat oda, ahol a többit is őrzik. Kurszán vezér erős parancsba adta, hogy a rablott nőknek és gyermekeknek nem eshet bántódása a táborban… de vajon mit ér ez az erős parancs a görög kentarkhoszok gyülekezési sátrában? Amikor a magyarok is úgy forgatják színéről visszájára a szót – bántódás –, mint a subát? Úgyhogy amikor már minden butykos és palack kiszikkadt, mint a velejét vesztett, vén csont, Sandru elkísérte a fiatalasszonyt, a lelke-hagyott fiúcskát, a csöppséget… és a bátor fiút, akiben időnként önmagát vélte meglátni… a biztonságba, Hétfű és Jeszi oltalmára. Az aznap éjjelre őrségbe kirendelt öt páros vitéz közül ez a kettő a jenő törzsfő, Kund jó embere volt, akikkel Sandru a napokban saját vérrel kovácsolt holtig tartó barátságot a halálzivatarban.

Aztán Dioklész sarkon fordult, visszatért a görögök táborába, Sandru pedig lemosta magáról a korom és hamu nagyját a lovak itatóhelye alatt, folyásnak lefelé. Úgy, ahogy volt, vizesen nekivágott az éjszakának, hogy megszárítkozzék és kiszellőztesse a fejét, mielőtt új népéhez megtérne.

Sokat nem szellőzhetett az a fej. Fehér, hímzett ujjasba bújt, folyamillatú alak bontakozott ki az árnyak közül, amelyek jó ideje Sandru sarkába akadtak.

– Végeztél mára, én kedvesem?

– Belyke. Szépséges. Mi dolgod neked az éjszakában?

– Megtisztálkodtam, ez volt az első dolgom – felelte a lány. Hangja, akár a bársonyra csorgatott méz. – A második rögvest az, hogy vigyázzam járásod, kedvesem.

– Vigyáz arra Tengri…

– Hazudsz. Férfiember vagy, megbocsátom… de már most figyelmezz szavamra! – emelte fel az ujját a lány. – Egyszer el fogom unni a hamisságot!

– Belyke. Szerelmem. Nem tudok én neked hazudni…

– Dehogynem! Ha magadat is becsapod – felelte a lány, és hogy lezárja a civódást, odasimult Sandru mellkasához, és csókkal forrasztotta le az ajkát. Nem törődött a férfiből kipárolgó ázottkutya-szaggal, sem a maradék korommal.

Sötét volt az éjszaka, eltakarta azt a csókot, amiért vérét kellett volna venni Sandrunak. Kund, a jenőbéli magyarok öreg vezére már odaígérte leánya kezét a híres jövevénynek, de az ígéret még nem jogosította fel a fiatalokat az ilyesmire. Azonban… éjszaka volt. És Szabalcs, Belyke cinkos testvérbátyja gondoskodott arról, hogy senki se tévedjen arra, amerre húga Sandruval találkozni akart.

– Szabad ezt? – zihálta a férfi, és hangjában több volt a remény, mint a törvénytisztelet.

A lány kinyúlt és végigsimította a koponyáját. A leégett, majd kiserkent haj halkan sercegett a tenyere alatt, érintése édes-fájdalmas gyógyírt jelentett a levedző sebeknek.

– Mennyi híja volt, hogy csók nélkül hagyj engem magamra, kedvesem? És… mondd, mennyi híja lesz holnap… vagy… lesz-e híja holnap?

– Bagoly huhogja a pacsirtának – ölelte magához szorosabban a ruganyos testet Sandru. – Lándzsahegyek közt táncolsz, kardokat és fejszéket gúnyolsz, nyílvesszőket…

– Csitt, te beste! Csitt! Szabad lányai vagyunk a jenő népének, érünk annyit, mint bármelyik legény! Aggódó szavad kötőfék, óvó karod bilincs… ne szorítsd a vizet, Sandru, mert kiszökik az ujjaid közül!

– Tudok így beszélni én is! Hetyke szavad korbács. Bátorságod vasszeg, átüti rettegve féltő szívemet.

Belyke kissé kibontakozott az ölelésből, csak hogy Sandru szemébe nézhessen. Távoli tüzek fénye csillogott a sötét tükrökben.

– Mondták, hogy a kardodnál csak a nyelvedet forgatod jobban – évődött a lány. – Hát, mi lenne, ha most nem szavakat kavarnál vele, te kedves, kedves bolond, hanem…

Sandru hirtelen a lány fölé hajolt. Nem maradt száj, amelyik beszéljen.

A tücskök már nem ciripeltek, de az ég még nem fordult úgy, hogy veresedjen az alja. Sok idő eltelt, ám maradt belőle elég. A magyarok mindegyre duruzsoló, lódobogással megtelt táborának szélén bújtak meg, nyergek és takarmány füstszagú halmai között. Sandru a csillagokat bámulta, Belyke Sandru vállán nyugtatta a fejét, és egy szív dobbanásait számolta.

Varázslat gyúlt kettejük között. Elfedte a hadjárat minden mocskát és szenvedését, elrejtette a tegnap félelmét és a holnap rettegését. Még az őszi, hirtelen jött hideg szél harapós fogát is meglágyította, hűvös, de nem zord takarót borítva a szerelmesekre.

– Hogy szalad a szíved – suttogta Belyke. – Milyen nyughatatlan.

– Nem vagyok én nyughatatlan…

– Hazudsz. Már megint hazudsz.

Sandru a fejét ingatta, mélyen elgondolkodva.

– Valóban olyan voltam, mint a pusztán végigkergetett kóró – ismerte be. – De most úgy érzem, gyökeret eresztettem.

– Hazudsz. Magadnak is. A szíved másképp vágtat – lehelte alig hallhatóan Belyke. – Én mégis azt kívánom, hazudj nekem, hazudj még. És maradj! Maradj nekem örökre…

Már a nyelve hegyén volt a válasz, végül Sandru mégis inkább hallgatott. Mert tudta, hogy Belykének igaza van. Ha nem is a szíve árulta el, hanem a történetei, amelyeket megosztott a lánnyal. Hogy miképpen ragadta magával az Etel, hogyan hagyta maga mögött a gyarmati szállásokat, hogy soha többé vissza se nézzen. Hogyan kanyarodott az útja Tomor úr csapatából a keresztény ispotályba, onnan a jószívű kereskedő, Demetriosz hajójára, majd a házába, onnan Konstantinupolisz csatornáiba, a csatornából a császári palotába, palotából az Isten háta mögötti szigetre, vissza a palotába, onnan a hadi útra, onnan a jenő népének táborába, onnan…

Igaza van. A lánynak mindenben igaza van. Nincs maradása sehol. Kettős lelke tépi, magyarnak túlságosan görög, görögnek túlságosan magyar. Ármány átka űzi; túl sok a látomása ahhoz, hogy harcosnak nevezhesse magát, de túl sok vér tapad a kezéhez, hogy gyógyító sámán lehessen. Se ez, se az. Se itt, se ott. Se fenn, se lenn. Csak egy szerelmes lány karja képes megakasztani eszeveszett vándorlásában… és félő, csak egy pillanat erejéig, amíg a sorsvihar újból le nem csap, amíg egy villám ki nem égeti a szívből a szerelmet. Valamelyik szívből biztosan.

Elkeseredve kutatott magában valamit – egy emléket, igaz szót, hitet, bármit –, amivel megcáfolhatná, de nem lelt ott semmit. A lánynak igaza van.

Félrefordított fejjel bámult el a sátrak felett oda, ahol a magas kopjafákat világította meg a ki nem alvó tábortűz. A vezérek sátrait jelölték azok a kopjafák – olyan hatalmakét, akik Sandru sorsviharát dagasztották.

Hazudni kellene, gondolta ekkor. Egy jó nagyot hazudni… és elhinni, holtig hinni benne!

– Látod, kedvesem, ezért mondom én neked, hogy csókolni kell, úgy, mintha nem lenne holnap – szólalt meg Belyke. Belelátott volna a legény gondolataiba? – Bánom is én a szokást, őrizze meg magát a tiszta hó, ne a jenő harcos leánya! Ha holnap meghalunk, úgyis mindegy, érintetlen voltam-e… vagyis hát éppen nem mindegy – kuncogott a lány. – Nem arról álmodtam csida koromban, hogy magammal vigyem a sírba a virágom, leszakítatlan.

– Miket beszélsz! Nem halunk meg holnap…

– No, akkor pedig holnapután már a mátkád leszek, atyám ígérete szerint, azután meg az asszonyod – felelte Belyke olyan hangon, hogy abból a siketek is megértették volna, miféle asszony lesz belőle. Uralkodó inkább, mint hódoló. – És amikor összeköti életünk fonalát a vén táltos, legalább mindketten tudni fogjuk, ki mit visz a házasságba – tette még hozzá Belyke, és addig ficergett, amíg a keze alább nem kalandozott Sandru szoros öleléséből. Egészen addig, míg meg nem találta azt, amit keresett. – Ennyi lenne, amit magaddal hozol? Ennél azért többet, nagyobbat ígértél az imént!

– Hah! És még te nevezel engem bestének! – mordult fel még utoljára Sandru, mielőtt hosszasan elhagyták volna a beszédet.

Idegen eget járó madár dalolt félénken a tábor felett, búcsúztatta a csillagokat. Sok idő eltelt, és már alig maradt egy csipetnyi. Sandru Belykét bámulta a rózsás pirkadat előtti legsötétebb órán, Belyke Sandrut. Egyik se látott semmit, mégis minden volt az nekik. A legény szavakat keresett, hogy kimondhassa. A lány csendet, hogy megőrizhesse. Ebben sem egyeztek… talán ezért is akadtak egymásra.

– Jóannész mondta nekem egyszer… még nem is meséltem neked Jóannészről… – kezdte rekedten Sandru, mire Belyke megrázkódott, mint akit a szellemek keze cirógat.

– Jól van hát. Mesélj, ha már egyszer eljött ennek az ideje. Fordulj el, felöltözöm.

– Forduljak el?

– Megmondtam. Nézd a hajnalt, mindjárt rajtunk… mesélj, és hagyd rám a ruháim dolgát! – felelte ellentmondást nem tűrőn Belyke. – Mondjad azt a Jónás-féle történetet, hallgatlak közben.

Érezte Sandru, hogy veszített valamiféle tusában, csak azt nem tudta volna megmondani, mifélében. Hátat fordított Belykének, de erősen fülelt a suhogó ruhára.

– Jóann… vagyis hát, Jónás, de szépen mondtad… Istennek élő remete volt… remete, a rúmik így mondják a táltost… gyakorta beszélt az Égiekkel. De most nem erről akarok mesélni – kezdett bele akadozva a legény. Meg-megálltak a szavak a torkában, mert amíg beszélt, nem hallotta Belykét. És megállt azért is, mert ezek az emlékek görög szóval íródtak bele a lelkébe, és mindegyre át kellett fordítania, hogy a leány is értse. – Hanem azt mondom most el neked, hogy ez a vén rúmi táltos asszonyt sosem érintett, de az Égi Szó úgy áthatotta a lelkét, hogy jobban tudott a szerelem nyelvén beszélni, mint én. Nem csodálom, hogy az ő szavai jutnak most eszembe, amikor ilyen mélyen átjár valami érzés.

– Ne szégyelld, hogy nem te csiszoltál minden gyöngyöt, nem te hímeztél ki minden szűrt – szólalt meg Belyke. – Meg ne fordulj! Csak beszélj… hallgatni akarlak, kedvesem, hallgatni akarok, amíg csak lehet.

Mintha csak Belyke kívánságával feleselne, kürtszó harsant, egymással versengve három-négy is válaszolt rá. Hamarosan előbújnak a harcosok, maguk mögött hagyják álmaikat.

– Úgy mondom, ahogy emlékszem – mélázott Sandru. Nem hallotta ő a kürtöket, csak Belykére fülelt. – Íme… én szeretőm szép vagy te… íme, szép vagy te. A te szemeid olyanok, akár a galamb… fürtjeid… bársony… juhok gazdag… eh!

– Folytasd…

– A fejem lyukas rosta! Nem emlékszem!

– Folytasd…

Sandru bólintott. Valamit megnyert, de ha keresztre feszítik se tudta volna megmondani, hogy mit. Talán Belyke tudott ezekről a veszteségekről és győzelmekről, az ősanyák rejtett bölcsességével.

– A te ajkaid olyanok, akár a veres bársony… és a te beszéded ékes. A te kebled olyan, mint a poma halma, a… a… te nyakad Dávidnak tornya… erős erkélyekkel pajzsos. És tömjén, gödölye… nem emlékszem – sóhajtott a legény. De nem nézett hátra. – Emlékszem egy másikra! Így szól: Jer hozzám, szerelmesem, és légy hasonlatos az vad kecskéhez, a szarvasnak fiához, drága füveknek hegyein. Nem tudom, mi értelme ennek, de szép. Nekem… görögül olyan szép volt. Hallgasd csak!

Azzal belefogott újra, dadogva, reszketve. Görögül.

Belyke hallgatta.

Hallgatta még akkor is, amikor megjöttek a harcosok, felnyergelni a lovakat. Nagy szemeket meresztettek Sandrura, aki gatya nélkül, rúmi rigmusokat sorolva kucorgott a fűben. De mereszthettek rá megannyi szemet, az nem hagyta abba, mesélt, mesélt rekedésig. Hiszen végre volt kinek mesélnie. Csak mikor elkopott körülötte a nyergek hegye, akkor fogyott el a hangja is. Óvatosan megfordult, hogy az új nap előtt még egy utolsó szerelmes pillantást váltson a lánnyal.

Csakhogy Belyke nem volt sehol. Kövér, iromba macska ült a helyén, felperzselt-kirabolt bolgár faluból jöhetett, követve az egerek útját, akik meg az elhurcolt gabona után jöttek. Ott őrizte az a macska Belyke testének melegét, egykedvűen szemlélve a magyarok sürgölődését.

3.

Erős bolgár had közeledtét jelentették az éjjeli portyázók. Hússzor ötven lándzsa, mellé lovasok, díszes lobogó kettő is. Tanácsra nem volt idő – Levente és Kurszán sebtében megüzente a vezéreknek, kit merre vigyen a dolga. Mire az ég alja világosodni kezdett, az a magyar, aki nem a tábort őrizte, mind nyeregben volt.

Miután a büntető hadjárat mélyen belemarta magát Bolgárországba, León császár hadvezére, a hájas Nikétosz Szklérosz rájött, hogy jobb neki a vezérhajó kényelmében ringatózni az Isztroszon, így a görög egységek vezetését – az ezzel járó porral, hamuval, vesződséggel és veszéllyel együtt – ráhagyta Alexandrosz comesre, aki ettől fogva rangban magasabbra emelkedett, drogunariosz lett. A megbízó üzenet mellé az előkelők kárára örvendeni mindig kész hírvivő ágensek átadták azt is, amit a sztratégosz nem kívánt Alexandrosz orrára kötni, a jókívánságot, miszerint „vinné el az ördög azt a kis zsizsiket”. Sandru ábrázata sötétülni kezdett, ám a rúmi szolgák itt még nem hagyták abba, szaftos történeteket kezdtek mesélni egymás szavába vágva arról, hogy miképpen irányítja farkánál fogva egy tüzes szajhácska a hatalmas patríciust – „mily bölcs a Teremtő Isten, hogy egy pillanatra megvilágította Nikétosz Szklérosz elméjét, hogy adja át a parancsnokságot Alexandrosz comesnek… ha nem így tett volna, bizony az a ringyó Daena halálba küldené a harcosokat…” –, így ezen a ponton Sandru a harag tüze helyett inkább a szégyen csípős ecetében mártózott meg, mert bárhogy igyekezett is feledni, bizony volt idő, nem is olyan rég, amikor Daena őt is ugyanígy irányította, ugyanannál fogva.

De mindegy is. A lényeg a pecsétes iromány volt, amelyet birtokolt, és amelynek köszönhetően saját kezébe szállt át a rúmi császár hatalma, széles vállára a hadjárat felelőssége. Persze nem volt maradéktalan ez a hatalom; Nikétosz Szklérosz nemcsak élvhajhász és lusta volt, de igen gyáva is, így Konstantinupolisz trák haderejének javát maga mellett tartotta az Isztroszon horgonyzó hajóhad védelmére, és csak egy gyalogos drogunoszt és egy kisebb lovasegységet bocsátott Alexandrosz drogunariosz rendelkezésére. Ezek nagyobbik része eleve Alexandrosz saját kíséretét alkotta, úgyhogy a kövér patrícius ténylegesen alig pár fegyverest engedett el a közeléből.

Négyszáz gyalogosa és nyolcvan páncélos lovasa mellett azonban Sandru egy, a keresztény lándzsáknál és kardoknál fontosabb dolgot birtokolt. Ő lett az, aki a baszileosz érdekeit képviselte a magyar vezérek haditanácsában. Szemtől szemben állhatott – közel egyenrangú félként – a hadjárat gyeplőjét tartó legnagyobb magyarokkal, Kurszánnal és Álmos unokájával, az ifjú Leventével! Ez még akkor is szédítő élmény volt, ha rúmi „vezérként” a hadjárat előestéjén a magyarok és kabarok vérszerződésében nem vehetett részt. Amikor törzsek vezérei nemes kutyát áldoztak, és együtt itták annak tejbe kevert vérét, Alexandrosz idegenként, a körön kívül állt… de ott állt. Sandru, a rabszolgafiú Levente és Kurszán közelébe se mehetett volna!

Ha az ember nem tudta, mi lappang a mélyben, a magyar hadak két vezére viszonyát őszintén nyájasnak hihette volna. A vezéri nemzetségek cifra, idegen nyelvén társalogtak hosszasan, időnként keverve csak hozzá a keményebb, döcögősebb közmagyart. Mosolyuk nem múlt el ábrázatukról sem a közös étkezések, sem a stratégiai tanácskozások idején. Sőt még akkor sem, amikor hátat fordítottak egymásnak. A vérrel való szertartásos szerződést követően Kurszán mindegyre ifjú testvérének nevezte Leventét, Álmos unokája pedig egyenesen nemes atyjának szólította emezt. A bölcs és kegyes szavak mellett megosztoztak az ételen és italon, tűzön és vízen; együtt bújtak be az izzasztókunyhóba, együtt vadásztak, egymásra figyelve hoztak döntéseket a hadműveletekről és a zsákmány elosztásáról. Még a rabnőjük is közös volt, és Kurszán nem sajnálta megosztani tudását a vad bolgár asszonyfajzat betöréséről és élvezetéről az ezen a téren igencsak tapasztalatlan Leventével. Öröktől fogva tartó, testvéri barátságot játszottak, pedig, Sandru tudta jól, mindketten nyakig összesározódtak már Levedi és Álmos hatalomért vívott tusakodásában.

Kurszánt a megyer harcosainak fele kísérte. Vele lovagolt Ozor vezér a kürt harcedzett íjászaival, és Ozor bátyja, Jutas, a gyarmat összes legényével: mind ott volt, aki csak meg bírta suhintani a szablyát. Levente kétannyi harcossal bírt. A rusz testőrség és a népes, több tarjáni nemzetség harcosait egybegyűjtő turuljelvényes vezéri kíséret mellett neki esküdött hűséget Bors és Örs úr két kabar törzse, valamint Kund vezér népe, a jenő törzsébe tömörülő nemzetségek. Nem csoda, hogy ami békesség ebben a táborban volt, az mind Kurszán és Levente közé szorult, és alig-alig jutott belőle a többi uraknak. Kund, ha nehezen is, de tartotta magát atyáik vérrel kötött szerződéséhez, noha a múlt évek szóbeszéde – amelyet Álmos táltosai híreltek meg Levedi és Kurszán magyarellenes ármánykodásáról – mély nyomot hagyott a vén vezér lelkében. De ott volt a vérszerződés ősi hagyománya, a mindentől előrébb való magyar egység, amelyet Kund, a legutolsóként csatlakozott törzs feje még a saját szemével látott megköttetni, amikor az ifjú Álmos nagyapja, Ügyek – bár saját élete árán – meghódoltatta Kund vezér nagyapját, az addig Aszfárd kagán híveként lovagló Szurenbaj vezért. Azonban az utóbb csatlakozó kabarokat nem az egybeszerzett vér kötötte a magyarokhoz, hanem a számítás, és ez a számítás nyilvánvalóan a turul szárnya alatt jelölte ki a helyüket. Így aztán Bors és Örs a bolgár kutya feláldozását és vérének ünnepélyes megivását követően is fittyet hányt a fegyverbarátságra, és ott marta meg szavakkal a heves természetű Jutas vezért, ahol csak tudta, és úgy gúnyolódott a békésebb Ozor kárára, hogy abba időnként még Levente is belepirult. Na de Jutas vezért sem kellett félteni, öccse helyett is visszafizette az adósságot; a csizmája sarkára ragadt kutyapiszok nagyobb tiszteletet várhatott tőle, mint a kabar vezérek.

Akkor hajnalban nem találkoztak a vezérek – a közelgő bolgár had nem hagyott rá időt. Levente és Kurszán csak megüzente, hogy három részre bontották a magyar erőket, és míg a kisebbiket rábízták Sandrura, akit a rúmik élén a tábortól két nyíllövésnyire magasodó domb tetejére vezényeltek, addig Levente az övéivel napkeletnek, Kurszán pedig napnyugatnak lovagolt, hogy nomád szokás szerint bekerítsék az ellenséget. Mielőtt Sandru felvonult volna a dombra, hogy elfoglalja a neki kijelölt helyet, a terv szerint három nagy tüzet gyújtatott a tábor szélein, és meghagyta, hogy időközönként nedves füvet, bokor alól szedett, ázott avart szórjanak rájuk. A vastag, fekete füstoszlop mutatta az utat a bolgároknak, nehogy még eltévedjenek az ismeretlenre égetett dombvidéken.

Mire a nap átkukucskált a föld pereme felett, Sandru négyszáz lándzsása már a kiszemelt dombot koronázta. Jobbról a sekély folyó kanyarult délnek, annak völgyéből várták az ellenséget, és ott, a magas domb és a folyó között sárgálló úton várakoztak a lovaikat is pikkelyes páncélba öltöztető trákiai lovasok, a kataphraktoszok. Némelyiknek rokona halt bele a bolgárokkal vívott csatákba a háború elején, és bár nagy kedvvel pusztították a védtelen falvakat, alig várták már, hogy végre katonavért ihassanak.

Bal felé domb domb mögött hullámzott, mint valami átokba dermedt, zöld-fekete hátú nyáj – ami érett búzamező volt, azt felégették a visszavonuló bolgárok, ami legelő volt, azt viszont a tűz nem fogta –, de egyik sem volt olyan tekintélyes, mint amelyiken Sandru vetette meg a lábát. A hátuk mögött, a domb takarásában néhány száz kabar harcos futtatta a lovát, várva, hogy előreparancsolják őket, amikor itt az idő, hogy tovább ámítsák a bolgárokat: a magyar tábort védő főerőkkel állnak szemben.

Sandru dideregve toporgott a vizes fűben. A napsütés gyengének ígérkezett, a szél elült, a nagyra nőtt, selymes fű akár estig megőrizheti a harmatot. Belyke testének melege már a legény emlékei közül is elszivárgott.

Nem. Onnan soha.

– Imádkozol velünk? – kérdezte Yllirosz. Sandru jobbkeze, az egykori városi haramia a magyar vezérek égbe nyújtózó, lófarkas jelvényei tövébe döfte az embermagas keresztet, amit még Malük elhódítása után készített. Kemény verekedés volt az, amikor a baszileosz hadai megvetették a lábukat Bolgárföldön és elfoglalták az Isztroszt védő várat, majd legyőzték a vár felszabadítására küldött, de késve érkező sereget. Azóta nem harcoltak férfimódra, csak egy-egy maroknyi rémült fegyverest kergettek halálba, falvakat prédáltak, parasztot öltek, asszonyt becstelenítettek. Nem is került elő az a kereszt, Krisztusnak nem kell látnia az effélét. – Vagyishogy… vezeted az imánkat?

Sandru bólintott.

– Megtisztelsz – hajtott fejet a harcsabajuszú férfi. Ahogy az összes görög, úgy ő is tudott Alexandrosz drogunariosz kettős lelkéről, amely ugyanúgy kötődött apja népének pogány szellemeihez, mint anyja keresztény hitéhez. De nem akadt fenn ezen senki, ahogy azon sem, hogy mostanában többet hódol a sámánok szertartásainak, mint amennyit a kereszt előtt térdelne. Isten elnézte neki, ezzel mindenki tisztában volt, hiszen a szent életű Jóannész közbenjárásával járta át Alexandroszt a Szentlélek, és amióta a csodatévő remete Krisztus lábainál ül a Mennyeknek Országában, azóta időnként Alexandrosz körül is megesnek apróbb csodák. – Imára, császári fiak, imára!

A lándzsások egy emberként térdeltek bele a harmatos fűbe. A domb alján a Zidirourgósz vezette kataphraktosz lovasok leszálltak a nyeregből és a kereszt felé fordulva ők is letérdeltek. Az is, akinek már vastag kéreg nőtt a szívére, és nem hitte az Istent, mert ebből a nagy közös térdelésből bizony nem lehetett kimaradni. Térdelt a három kabar hírvivő is, alig pelyhedző állú legények, akiket Sandru maga mellé vett.

– Vitézek Istene, te függsz a keresztfán, ki győzedelmes vagy s ezer sereged van! Hol a kardod, fegyvered? – kezdett bele Sandru fennhangon, ékes görög nyelven. El nem akadt, a szavakat nem keresgélte. – Te ezeket mind letetted, égi hatalmadat, nagy istenségedet. Az emberi testet magadra felvetted azért, hogy hullathasd érettünk véredet.

– Úgy igaz! – kiáltotta fennhangon Kalánéosz, aki mindőjük közül talán a legjobban függött Isten szeretetétől, hiszen sosem titkolta, hogy amíg anélkül volt, gyenge, bűnös életet élt, és azt többé nem kívánja magának, se másnak. – Ámen!

– Tekints le ránk, híveidre, Uram! Földi helytartódat, León baszileoszt hamissággal elárulta e vidék ura, és mi most itt állunk színed előtt, Seregek Ura, hogy vérünket hullassuk érted. Add meg ezeknek a halandóknak a könnyű szív áldását, az erős kar védelmét és a Te országodnak tudását, hogy bátran nézhessenek szembe az ellenséggel, legyőzhessék őt, de akinek ma jönne el az utolsó pillanat, amely elől emberi lélek nem menekülhet, azok látásodra félelem nélkül léphessenek mennyei házadba!

– Ámen, Ámen! – kiáltozta több görög is, Kalánéosszal az élen.

– Uram, kérlek, hallgasd még egy kissé méltatlan szolgádat, Alexandroszt. Könyörögve kérlek, légy irgalmas hozzánk, hogy mi is irgalmasak lehessünk azokkal, akikkel ma szemben kell állnunk. Te mondtad: imádkozzunk ellenségeinkért, és most engedelmeskedünk Neked – emelte fel a hangját Sandru, majd így folytatta: – Halljátok, görögök? Fohászkodjatok csendben a Seregek Urához, az Élet és Halál Bírájához, és kívánjátok ellenségeiteknek azt, amit magatoknak kívánnátok…

– A győzelmet is?! – kiáltotta közbe Zyprian, és már-már röhögni kezdett, de Sandru tekintete beléfojtotta a gúnyos vidámságot.

– Azt nem! De kívánjatok nekik könnyű földet, hogy ha eljön az idő, a tiétek is könnyű legyen… Ámen.

A csend bársonynehéz lepelként borult a dombtetőre, még a lassú vizű folyócska csobbanását, a kései virágokat járó dongók szárnya rezgését is hallani lehetett.

Sandru lelke a szokott keresztúthoz ért, és hiába térdelt a Jézus-hívők között, gondolatai nem arrafelé szálltak, amerre az iménti szavak jelölték, hanem vissza a múltba, amikor hat-nyolc lóval Tomor úr mögött tipródva várta a vérzivatart, leste a besenyők lovasait. Igaz, már akkor is úgy készült a halálra, ahogy most figyelmeztette görögjeit: vagy a tiéd jön el, vagy az ellenségedé, nem tudhatod, úgy vess hát számot az életeddel! És ebben a pillanatban, ahogy a baszileosz képviselőjeként magyar vezérekkel egy rangban térdelt keresztény katonák között, hogy Tengri népének győzelméért küzdjön a rúmi császár javára, keresztény bolgárok vesztére… ebben a pillanatban olyan közel érezte magához Tomor úr eltávozott, pogány lelkét, mintha nem is mögötte állna, de valamiképp a bőrén belül.

A gyarmati szállás uraként Tomor úr világosan tudtára adta mindenkinek, mi az, ami számít. Kemény, de egyenes ember volt, hűen követte Jutas vezért és Levedi nagyfejedelmet, figyelt a szellemek szavára, jól tartotta a jurták tüzében velük élő ősöket és a kiterjedt rokonság alkotta családot. És bár e felsorolásban utolsóként áll a család, Tomor úr életében az első volt, mindenekelőtt. Rendes magyar úrként hitvesét tisztelte szóval és tettel, és az ő ágyékából származott fiakat igen erősen becsülte. Sandrut, a rabnőtől való fattyát ugyanezen módon nem becsülte semmire, így nem érhette szó a ház elejét. Egy magyar úr henteregjék a szolgákkal, az neki kijár, de… sose feledje, mi az, ami számít!

Ám amikor az íjak már ívbe feszültek és a szablyák éle a szelet metélte az életet és a halált egymástól elválasztó, villanásnyi szeletkékre, akkor Tomor úr nem adott a szokásra, nem mutatta, mennyire helyes utat jár. Olyankor egy, csak egy számított: ki az, aki állja a sarat, és ki az, aki nem. És mivel Sandru állta a sarat – keserű vágyai miatt olykor még jobban is, mint a nálánál pár évvel idősebb Karvul, Tomor úr elsőszülötte – Tomor úr nem úgy bánt vele, mint a szolgák fattyával, hanem úgy, mint a többi harcossal. Más nóta járta a hadjáraton, mint otthon, és akinek ez nem tetszett, az mehetett panaszra a tücskökhöz.

Fia nem lehetett atyjának, de jó harcosa – talán a legjobb – igen. Sandrunak ezt jelentette a kardok zenéje, erről mesélt recsegve a megfeszített íj. De csakis akkor, amikor a fegyverek előkerültek.

– Fel! Fel! – kiáltotta Sandru, és Tomor úr szellemétől átjárva végignézett a seregén. – Isten nevében, testvéreim, tiétek lesz ma a dicsőség! – ígérte, ahogy körbefordult. Nem csak szóban, de tartásban is ezt üzente minden porcikájával a dombra gyökerező rúmi harcosoknak, a folyópartot elrekesztő kataphraktoszoknak, de még a domb mögött ugrató kabaroknak is.

Ezt ígérte, ha nem is szóval, de intéssel a kabarok frissen felövezett jagunjának is – aki rangban a rúmi comesszel egy szinten állt a katonák között, bár a vezéri tanácsban nem vehetett részt –, aki visszaintett. Akkor egy pillanatra megállt az idő, ahogy Sandru és Karvul tekintete egymásnak feszült.

4.

A harcosok – főképpen azok, akik Kund úr és a nemzetségfők állandó, fegyveres kíséretét alkották – különös érzékkel rendelkeztek. Mintha előre tudták volna, miféle csatába lovagolnak, mekkora vérontás vár rájuk. Kisebb csetepaték előtt – melyekből még az is kinézett, hogy kardcsörtetés nélkül fognak véget érni – gonosz tréfákkal ugratták egymást. Ilyenkor egyesek fennhangon hetvenkedve előre ittak a medve bőrére, úgy dicsérték önnön hősiességüket. Mások szerelmes nótákat énekeltek, mintha csak lányok ölelő karja várná őket, és nem szablyaél meg nyílhegy… ezzel is gúnyt űzve az ellenségből. A komolyabb nekiveselkedést igénylő ütközetek előtt a legtöbben a sámánok körül sündörögtek, az ellenséget megbénító-megfélemlítő átkokat, őket megóvó védőigéket és rovásokat kértek tőlük, majd, amikor már nyeregben ültek, harcias dalokat énekeltek, riasztó hangokkal kevert, ütemesen kántált nemzetségi rigmusokat kiáltoztak.

Olyan sokszor igazzá vált ez a várakozás, hogy a jenő népe már nem is tudta volna megmondani: a szellemek súgják-e meg előre a harcosoknak a rájuk váró megmérettetés nagyságát, vagy a sereg hangulata befolyásolja az ellenséget bizonyosfajta viselkedésre, erőfeszítésre.

Nagy ritkán létezett egy harmadikféle előérzet is. Ilyenkor Kund úr népe mélységes csendbe burkolódzva ügetett a horizonton túl várakozó ismeretlen sors felé oly sötét ábrázattal, ahogy csak a lassan, de bizonyosan közelgő Halált várja az ember, megadva neki minden tiszteletet… hátha aznap még nem érte jő.

Belyke legszívesebben leordította volna a szívére nehezedő némaságot. Őrült kacagás ingerelte a torkát, az emlékeiben visongó gyermeki viháncolás és gyászoló özvegyek égkarmoló-ruhaszaggató szenvedésének képei áramlottak egymást váltogatva. De nem ordított, nem kacagott, nem viháncolt. Képtelen lett volna rá. Bármilyen erők születtek is benne, a seregre ráereszkedő nagy, közös előérzet megfojtotta az egyén akaratát.

A jenő lovasai sötét fellegként gomolyogtak keresztül a bolgár dombvidéken. E felleg legközepén lovagolt Belyke, közvetlenül az örökös fehérvászon ruháját viselő Kund vezér mögött, Szabalcs és testvére leghűbb barátja, a délceg Keled között. Ezrek és ezrek vették körül, legközelebbi rokonai és bizalmasai szinte a térdükkel értek a térdéhez… mégis oly magányosnak érezte magát, mint a sírba tett holtak. Biztatta magát, hogy ez csak a szív sajgása, amely nélkülözni kénytelen Sandru ölelését, de tudta, tudta jól, hogy ez nem a szerelmesek sóvárgása. Annál jóval több.

Annyival több, hogy nem is bírt meg vele. Erővel Sandrura terelte a gondolatait. A két szép szemére, melyben édes mézzé keveredett a mélyről fakadó szomorúság és a gyermeki lelkesedés. A mosolyára, amely második napként fénylett fel, valahányszor Sandru megpillantotta Belykét. Az ölelésére, igen, a forró, szoros ölelésre, amelyre a leány nem is az elméjével gondolt, de a testével, keblével, combjával, ágyékával.

Majd’ lefordult a lováról, olyan heves vágy öntötte el. Aztán a feketénél is feketébb rettegés billentette tarkón: baja lesz, Sandru ma meghal, torzzá nyomorodik, nagy baja esik, meghalmegölikmeghal, mert… mert ő külön utakon jár most.

Erősebben markolta a kantárt, biztosabb állásba csúsztatta kunkori orrú csizmáját a kengyelben, és finoman kiemelkedett a nyeregből, hogy hátasát egy picit gyorsabb ügetésre késztesse. Kund úr mellé hajtotta, hogy apja nyugalmából merítsen enyhet, ahogy a pásztorok húzódnak a száz vihart megélt, mégis büszkén álló vadalmafa árnyékába, amikor az aszályos nyár délideje perzseli a pusztát.

– Belyke. Lányom – biccentett oda az ezüsthajú vezér –, egyszerre öltött vörösséget és sápadtságot az orcád.

A lány nem felelt, csak alig észrevehetőn megvonta a vállát. Szerette az apját, olyan ragaszkodással, amelyet kevés pusztai család képes kinevelni gyermekeiből, ugyanakkor erősen zavarta, hogy Kund úr olyan mélyen a lelkébe lát.

Amióta az eszét tudta, harcosnak készült. A jenő törzsében a fiúk nem választhattak: ők harcossá váltak mindenképp, a szegényebbje a pásztorösvényt cserélte fel időről időre a hadak útjára, az előkelőbbje meg folyton fegyverben járt. A lányoknak viszont két lehetőséget is kínált az ősi hagyomány: őrizhették a jurták tüzét, vagy együtt lovagolhattak a fegyverekkel. Függetlenül attól, hogy mennyire gazdag vagy szegény apától született, egy lány, ha bírta a karja és a szíve, kivívhatta magának a helyet a nemzetségfők állandó fegyveres kíséretében. Asszony harcos lehetett, ayalsokessa a régi nyelven, aki csak egyben különbözik a férfiaktól: időnként úgy vérzik, hogy nem vágta meg senki.

Belyke ayalsokessa azonban nemcsak a legényeknek való fegyverekkel ékítette fel magát, megtartotta az asszonysorsot választó leányok tudását is. Képes volt másnak mutatni az érzelmeit, mint ahogy azok a szívében felgyúltak, tudott alakoskodni, ámítani, férfigondolatot tévútra csalni. Jobbára önnönmaga szórakoztatására művelte ezeket, ám időnként nagyon is hasznára fordította a mímelést. Gyöngy nénje, nemzetségének leghírhedtebb asszony harcosa férfiként kakaskodott, szégyen nélkül böfögött-fingott, akár a férfiak, és csizmás lábbal rugdosta el az útjából azokat, akik akadályozták őt bármely szándékában. Ha nem is olyan hatásosan, mint Gyöngy, a többi asszonyharcos szintén hasonlóképp tett. Ezzel szemben Belyke arról volt híres, hogy szelíd, akár a hónapja született kiscica, és csak népének ellenségeivel szemben ereszti ki halálos karmait… pedig, ha lehet, Gyöngynél is kérlelhetetlenebbül érvényesítette az akaratát. Csak éppen az, akin erőt vett, jobbára nem érzékelte, hogy éppen megfosztják valamitől.

Egyedül az apja látott át a szitán. Nem mondta, noha büszkeséggel töltötte el a vén Kundot, hogy kései leányában ennyire szétbogozhatatlanul összekuszálódtak az ő lelkéből származó szálak a szépségesen veszedelmes Tirma örökségével. Kései éveinek öröme, negyedik felesége ujgur hercegnők leszármazottja volt, és bár belehalt a szülésbe, akit maga után hagyott, azt mintha szakasztott az ő mására formázták volna az istenek.

Belyke ezt is utálta, ahogy kimondva-kimondatlanul az anyjához méricskélik, Tirmához, akit jövetelével ő pusztított el.

– Félted a fiút – folytatta kevés hallgatás után Kund úr, miután hiába várta, hogy Belyke megszólaljon.

– Te nem féltettél soha senkit?! – kapta fel a fejét váratlan dühvel Belyke.

– Téged gyakorta – válaszolta Kund. Görbült háttal ült a nyeregben, azonban olyan acélosan, hogy kétség nem fért hozzá, joggal vezére még népének. – Vénségemre meglágyult a szívem, húgaid és öcséd sorsát is féltve figyelem, holott az idősebb testvéreiddel mindig úgy gondoltam, ahogy a puszta kemény élete tanítja az apákat: az istenek adják, az istenek elveszik, abba ember hiába akaszkodik könnyel, jajgatással.

– Sokat temettünk – bólintott Belyke. Kund egyéb asszonyaitól való hét bátyja közül egyedül Szabalcs él még, többeket nem is ismert, hiszen születése előtt visszavették őket az istenek. Nővérei férjhez mentek más törzsekbe, megerősíteni a dinasztikus kapcsolatokat, mások elhaltak gyerekként, annak rendje szerint. Akár így, akár úgy, Belyke számára megszűntek létezni.

– Sokat – nyugtázta Kund. – Hálás vagyok, hogy téged nem kellett. Hálás vagyok annak az ifjúnak.

– Sandru jó ember.

– Jó. Túlságosan is jó. Bevallom, nem ilyen legényt szántam neked. Olyan volt tervben, aki majd erős kézzel markolja a nemzetségek gyeplőit, aki neves őseitől kapja a felhatalmazást, hogy fegyverek ezreinek parancsoljon.

– Hát nem Szabalcsé lesz utánad a jenő? – lepődött meg Belyke. Bátyja, Szabalcs Kund első asszonyától született, annak legkisebb, egyedül életben maradt fiaként a hagyomány szerint neki kellett volna örökölnie atyja hatalmát.

– A jenő törzse Szabalcsot fogja követni – felelte halkan, alig duruzsolva Kund úr. – Csakhogy én nagyobb sorsot szánok a véreimnek! Lásd: ha kellő erővel szorítod is a gyeplőt, mások attól még kiragadhatják a kezedből. Így járt Szurenbaj nagyatyám, amikor Álmos apjának apja behódoltatta. De ha te vagy az, aki mások kezéből kiragadja a gyeplőt… akkor az ellenségeidnek először őket kell legyűrnie, azokat, aki behódoltak neked, és azután férkőzhetnek hozzád. Mi most… ha nem számítjuk a kabarokat… Álmos népének legkisebbje vagyunk. A tarjáni magyarok eljövendő ellenségei legelőször minket próbálnak meg kilökni a nyeregből. A jenő erős törzs, még így is, hogy a fele Szurenbaj öccsét követve a fekete magyarokkal maradt, a széles Reha folyamon túl. Nem akarom, hogy véreim örökkön a legszélen álljanak! Erős szövetséget akarok a családom köré házassággal, ügyes egyezséggel… mert jelen helyzetünkben, amit karddal vívunk meg, azt nem magunknak szerezzük, hanem Álmos véreinek. Nagy nemzetségeket akarok magunkhoz kötözni, akár egész törzseket, ha módomban áll. Azt akarom, hogy ezen ti, a leszármazottaim is nyugovás nélkül ügyködjetek! Felmentelek a szerzett házasság kötelessége alól, Belyke, ha már a szellemek így rendelték, de nem mentelek fel a családnak tett szolgálat alól. A család az első! Mindig a család!

– És mi a második?

– Nincsen második. A család van, a többi nem számít.

– És a szellemek?

Óvó rovásokat karcolt Kund úr ujja a levegőbe, azután villant a tekintete Belykére.

– Akinek esze van, a szellemeket, isteneket nem számolja egybe az emberi ügyekkel. Rád jól vigyáztak a szellemek… te is vigyázz jól magadra! Főleg arra, amit gondolsz!

– Nincs benned csalódás? – kérdezte Belyke. – Akkor nincs harag? Sandru miatt…

– Hogyan lehetne?! – rántotta az állát magasba Kund úr, és az arcára kiült egy egész élet összes bánata, aggodalma, ugyanakkor az öröme és megkönnyebbülése is.

Nehezen indult meg Belyke sorsa – csak cserébe adták őt e világnak az istenek, amikor ő az első lélegzettel felsírt, kihúzták Tirma tüdejéből az utolsó sóhajt. Lehetett valami átok azon a születésen, mert ahogy cseperedett a kislány, mindegyre látszott, nem csak édesanyja báját és atyja szilajságát kapta, valami sötét ajándékot is hozott magával a túlsó világból, talán éppen azért, mert a szokottnál szélesebbre kellett nyíljon az a kapu, amelyen születésekor nem csupán egyetlen lélek surrant át emide, egy másik lélek is átszenvedte magát amoda. Ez a sötét ajándék állandóan ott keringett Belyke felett, olykor alig észrevehetőn elsuhanva, olykor évekre elvékonyodva, hogy szinte megfeledkeztek róla. De ott volt, és ha úgy tartotta az átkot hozó gonosz szellemek kedve, akkor rátört a kislányra, elborította egészen. Ilyenkor fennakadt szemmel vágódott el, akárha a szívét dárda járta volna át, arca kékre váltott, nyelve fehér habba fulladt, tagjait a halál görcse szorította. Aztán elmúlt ez a halotti állapot, és néhány nap elteltével Belyke maga mögött hagyta minden fájdalmát… de nem hagyhatta maga mögött az árnyékot és a tudást, hogy eljő ismét.

Mert eljött. És amióta nővé érett, egyre erősebben. A görcsök keményebbek lettek, a halálszerű állapot alkalomról alkalomra valószerűbbnek tűnt. A táltosok tehetetlenek voltak, hiába engesztelték az isteneket, hiába szőtték körül védő szellemeket tápláló varázslatokkal a lányt. Utóbb már hetekbe tellett egy-egy árnyékroham után, hogy Belyke egészen összeszedje magát. Úgy tűnt, az a sorsa, hogy egyszer végképp az árnyék hatalma alatt ragad. Meghal egészen.

Belyke a harcosok sorsát választotta. Aki aggódni mert érte, annak saját kezűleg fakasztott vért az orrából. Így aztán kialakult Kund úrnál is az a szokás, hogy Belyke jövőjét tervezgette. Olyasmikről beszélt, mint most is – házasságról, unokákról –, és addig tettette, hogy hiszi ezeket a terveket, míg valóban el nem hitte. Így váltogatta egymást Belyke életében a sötétség és a fény… azonban egyre kevesebb volt fény, és egyre több sötétség.

Akkor megérkezett Sandru.

Azokban a napokban Belyke érezte, hogy az árnyék nekikészülődik. Nagy erővel rohanja majd meg őt – erre számítani is lehetett, de valamiképpen Belyke testében benne volt már az üzenet. És így lett. Aznap, amikor a rúmi kagán követeként Sandru bevágtázott a jenő táborába, Belykét magához ragadta a sötétség.

Semmi emléke nem maradt azokról a percekről – sosem szokott –, de amikor megnyílt a tudata, izzón világlott előtte, hogy mi történt.

Sandru történt.

Az a legény… magyarként képtelen volt teljes életet élni, és rúmi sem lehetett igazán. És ha már nem volt se ez, se az, mintha másfélében – nem a nép dolgában, nem a vér kötelékében – a szellemek egyből két életet adtak volna neki. Harcos volt. Táltos volt. És neki adatott két élet erejével magához ölelte a féléletű Belykét, és valami egészen nem e világi módon eggyé váltak.

A sötétség elillant. Nyoma sem maradt.

Tudta Belyke, tudta Kund úr, hogy soha vissza sem tér már. Tudták az árát is, és örömmel megadták.

– Hozzámehetek? – kérdezte Belyke. – Nem valami nagy szövetséges. Terveid semmiképp sem szolgálhatja.

– A terveim? Szívem vágyát szolgálta meg az a legény! Ha nem érezném ennek súlyát, ha nem kötelezne ez holtig tartó hálára, akkor is világos, hogy mi a dolgom. Adósságom van, nem Sandru felé, egyenesen a szellemek felé! A szövetségek? Majd húgaid és az öcséd megkötik nekem azokat – felelte Kund. Ez a három gyerek a két kazár feleségétől volt, magyarul oly módon beszéltek, mint akik felnőttfejjel tanulták a nyelvet, ellenben a kazárt folyékonyan beszélték. Tökéletesen alkalmasak voltak arra, hogy általuk Kund úr dinasztikus házasságokat kössön.

– Akkor hozzámegyek! – jelentette ki Belyke, és aznap először érezte, hogy a nagy csatára készülő sereg nyomasztó némasága nyom nélkül lefoszlik a szívéről.

– Lassan a testtel! Az övé lehetsz és Sandru a tiéd lehet szőröstül-bőröstül… viszont a nász… az más tészta!

– Már hogyan lehetne más?!

– Az, hogy egymáséi lehettek, az én dolgom, az én döntésem…

– Vagy az enyém! – vágott közbe élesen Belyke. – Ayalsokessa vagyok, azt teszek a testemmel, amit akarok!

– …a kézfogó… az a törzsnek szól – folytatta rendületlenül Kund. – Ott be kell tartani a hagyományokat. Hatalmas… én mondom, hatalmas… ajándékkal kell a te Sandrudnak elém állnia, ha meg akarja kérni a kezed. Kund úr ingyen adná, adja is. De a büszke jenő törzs vezére megkéri az árát. A törzs, az kéri meg az árat.