Elle Cosimano: Finlay Donovan Digs Her Own Grave

Copyright © 2025 by Elle Cosimano

Hungarian translation © Török Krisztina, 2025

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Elle Cosimano: Finlay Donovan Digs Her Own Grave

Minotaur Books, an imprint of St. Martin’s Publishing Group, New York, 2025

Fordította: Török Krisztina

ISBN: 978 963 598 466 4 (epub)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Borító: David Baldeosingh Rotstein

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Bobály Icu

Korrektor: Kótai Kata, Takács Zsolt

Tördelés: Baseline Stúdió

Műfaj: krimi, humor

A könyvárusoknak és könyvtárosoknak,

mindazért, amit tesztek

PROLÓGUS

A fekete ruhás, vakítóan fehérre keményített galléros nő szigorúan mért végig királyi bőrszékéből. Bal keze ujjai menő Montblanc tollra kulcsolódtak, jobb ökle súlyos kalapácsként nehezedett nyitott aktámra, melynek oldalán függőlegesen szedve kiáltozott a vezetéknevem.

– Van bármi hozzáfűznivalója, Ms. Donovan? – Összehúzott szeme széles mahagóni íróasztala felett belém mélyedt, mint aki életem teljes bűnlajstromát olvasta, és a székhez szegezett.

Feltehetőleg nem arra a válaszra várt, hogy Magának kereste a bajt.

– Kicsit nagy feneket kerítettek az ügynek – feleltem, mire ő vad mozdulatokkal jegyzetelt. Az alacsony székemben sehogyan sem adhattam a kemény csajt.

– A bizonyíték magáért beszél.

– Miféle bizonyíték? – húztam ki magam a széken, hogy végre hátrányos helyzetemből belelássak a jegyzeteibe.

– Két tanúnk is van a támadásról.

– Támadás? – szakítottam félbe a magasba lendülő ujjammal (nem azzal, ami a helyzethez illett volna). Ha tárgyalást kerekít ebből, és már ki is mondja az ítéletet, akkor nem adhatom a bőrömet védekezés nélkül. – Ez igen súlyos vád.

– Az áldozat orvosi ellátást igénylő sérüléseket szenvedett.

– Ugyan, mindössze néhány öltés kellett.

– És azonfelül ott a két megzúzódott borda – toldotta meg, hogy fel se pillantott közben.

– Már megmondtam, hogy vállalom az ellátás költségeit.

– Ezt nem lehet egyszerűen pénzzel elintézni, Ms. Donovan. Maga szerint a támadás igen súlyos vád. Ha szimpla figyelmeztetéssel élnék, azzal veszedelmes precedenst teremtenénk.

– De ha egyszer nem támadás történt! Hanem önvédelem – ragaszkodtam az igazamhoz, legyűrve a késztetést, hogy tettlegesen is illusztráljam a kettő közötti különbséget. – Akárhogy alakult is a végén, mégiscsak Cooper provokálta ki. A helyzetre nem lehetett nem reagálni, és a fiú meg is kapta, amit keresett. Az is támadás, ha valakit akarata ellenére fogdosnak – szögeztem le.

Ekkor rám emelte a tekintetét az aktából, szemüvege kerete felett meredt rám:

– Na, ez volna az ügy felfújása.

Csípőre vágtam a kezemet. Pontosabban vágtam volna, ha a székem karfája nincs útban.

– Mert maga mit tett volna hasonló helyzetben?

– Én jelentettem volna valakinek, aki felhatalmazással rendelkezik a konfliktus kezelésére.

– És mégis hogyan kezelte volna az a valaki? Megint a kis kezére csap? Az a fiú visszaeső, nem ez volt az első zaklatása.

– Az erőszak soha nem lehet megoldás, Ms. Donovan. Kérem, üljön vissza – bökött hegyesen a kis székre, amelyre ítéltettem.

Lesandítottam, meglepetten konstatáltam, hogy tényleg felálltam.

Visszagyűrtem magamat a székbe.

A nő levette a szemüvegét. Nekikeseredett sóhajjal tette le maga elé az asztalra. Gondterhelt szemhéja lassan pillogott, mintha azt remélné, hogy egyik pillantásról a következőre köddé válok.

– A szabály, az szabály, Ms. Donovan, és nekem az a munkám, hogy foganatosítsam a foganatosítandót. Cooper édesanyjával beszéltem a fiú játszótéri viselkedéséről, és ő biztosított, hogy nem lesz több hajhúzás.

Oldalra néztem. Delia felhúzott vállal ült, leszegte a fejét, szőke hajának vége szemmel láthatóan borzasan meredezett, ahol beszámolója szerint a gyerek többször is beletépett (emellett a néhány hónappal korábbi, önfodrászkodás emlékét őrizték kurta tincsei). Szégyenkezve rejtette combjai alá a két kis kezét, apró lábait hintázva lóbálta a széken, ahol büntetésben várta az igazgatónőnél az érkezésemet ez utóbbi telefonhívását követően.

– Jól van – közöltem, hogy pontot tegyünk végre ennek a perpatvarnak a végére. – Amint hazaértünk, én is elbeszélgetek Deliával a viselkedéséről.

Mrs. Carmichael, az igazgatónő szigorúan biccentett.

– El is várom. Cooper édesanyja írásbeli panaszt tett. A fia sérüléseinek tükrében reméli, hogy iskolánk nem huny szemet az ügy felett. Kérem, hogy az elkövetkező két hétben Delia maradjon otthon.

Felugrottam, de a gyerekekre méretezett szék makacsul kapaszkodott a csípőmbe.

– Felfüggeszti?!

– Jobban szeretné, ha kirúgnám?

Az iroda ajtaja kivágódott, mind odafordultunk. A szitterünk robogott be, majd’ kiköpte a tüdejét, mintha futva tette volna meg otthonról a nyolc kilométeres távot. A haja dúlt tincsekben szabadult ki lófarkából, arca piroslott az erőfeszítéstől. Pucér kétéves fiamat tartotta a hóna alatt, a gödröcskés popsi kistáskaként feküdt a karján.

– Istennek hála – nyögte Vero, ahogy megpillantotta a bűntudatosan ücsörgő Deliát mellettem.

– Maga meg kicsoda? – mérte végig komoran az igazgatónő.

– Veronica Ruiz, a bébiszitterünk – mutattam be.

– Jöttem, amint megkaptam az üzenetet – hadarta Vero az igazgatónő rosszalló arckifejezéséről tudomást se véve. – Minden oké Deliával? Zachkel épp a fürdőszobában voltunk, amikor hívtak a suliból. Csak annyit mondtak, hogy valaki megsebesült – rohant a kislányomhoz. Leguggolt elé, hogy egy magasságban legyen a szemük, és ellenőrizte, nem sérült-e meg.

– Teljesen jól van – vettem át tőle Zachet, és ültettem az ölembe. A mikroszékben oldalvást nem fértek el a kis lábai, ezért a térdemre csúsztattam. Szélesen vigyorgott az igazgatónőre. A nő fintorogva szemlélte a gyereket, aki egész testében vonaglott, hogy tegyem le végre. Szabadon eresztettem, nehogy kitörjön a hiszti. Engedelmesen megállt mellettem, átmenetileg megelégedett az eredménnyel, és a kis fütyijét rángatva bazsalygott az igazgatónőre.

Vero magához ölelte Deliát, végigtapogatta, hogy ismét meggyőződjön a testi épségéről.

– Mi történt?

– Cooper megcibálta a haját a játszótéren. Ő kérte, hogy ne csinálja, de a fiú csak nem hagyta, ezért megvédte magát – vetettem szúrós pillantást Mrs. Carmichaelre. Felőlem aztán okolhatja őt az iskola, én pontosan tudtam, ki a felelős az esetért, és hogy nem az én kislányomnak kell szégyenkeznie.

Vero arcán büszkeség ragyogott.

– A legbelevalóbb csaj! – emelte a magasba a tenyerét, hogy Delia belepacsizzon. Gyorsan lerántottam, mielőtt még módja lett volna rá. Egy dolog, hogy az igazságszolgáltatás túlkapásainak áldozatául esett, nem kell fokozni a büntetését.

A volt férjem hangja zengte be a folyosót. A fejemhez kaptam.

– Delia! Hol a lányom?! Odabent? El az útból, hölgyem! – kiabálta. – Ha a kislányom odabent van, akkor nem állíthat meg, én bemegyek! – A nyitott ajtón át láttam, hogy elnyomul az asztal mellett a kinti helyiségben, majd berontott hozzánk. Kék szeme szikrát szórt, bakancsáról hullott a sár.

– Szuper – dünnyögte Vero. – Mit keres itt a gyorstüzelő F.?

– Mi az a gyorstüzelő? – kérdezte Delia.

– Ne foglalkozz vele – legyintettem.

– Majd otthon megbeszéljük – fűzte hozzá Vero készségesen.

– Mi folyik itt? – kérdezte pont olyan vörös képpel és kifulladva Steven, mint ahogy korábban ő is. – Miért hívtak a suliból? És miért nincs ruha Zachen?

– Bilire szoktatás – adtam meg a magyarázatot, de láthatóan csak még jobban összezavartam. – Vero látott a neten valami kiképzőtábort, elvileg három nap alatt garantált a módszer eredménye. Az ember nem ad a gyerekre ruhát, és a vécé közelében marad vele.

– És bejött?

Egy emberként fordultunk a szőnyegre pisilő Zach felé. Az igazgatónő levegő után kapkodott. Én a fogamat csikorgattam.

– És meg is kaptuk a választ – jelentette ki az exem.

Vero a lányom háta mögött beintett neki.

Mrs. Carmichael vonásai megkeményedtek.

– Külön fel kell hívnom a figyelmüket, hogy egy iskolában vannak? Mi itt jó példát mutatunk az ifjú generációknak. Több méltóságot, ha kérhetem.

Steven mogorván nézett le sáros nadrágjára és koszos bakancsára.

Vero egy tiszta pelenkát dobott a pisitócsára, és a cipője orrával sietősen felitatta a szőnyegről a nedvességet.

Az igazgatónő lehunyta a szemét, és úgy harapta össze az ajkait, mintha másképpen nem tudna uralkodni magán. A fiókjából egy doboz fájdalomcsillapítót húzott elő, és két tablettát a tenyerébe pöccintett, miközben Steven kibányászott engem a kisszékből.

– Épp terepbejáráson voltam egy ingatlanfejlesztővel, amikor hívtak – vont félre, és magyarázta halkan. – Rohantam ide egyből. Azt mondták, nem tűr halasztást. Mi ez az egész? Delia jól van?

– Egy Cooper nevű kisfiú zaklatta a játszótéren – magyaráztam, mire a homloka ezer ráncba szaladt. – Hat öltéssel kellett összevarrni, két bordája megrepedt.

Steven szemöldöke komikusan felugrott, Zach nagyot kacagott.

– És aztán megrúgtam a golyhóit, ahogy Vero mutatta – egészítette ki Delia.

Steven mellkasa olyan büszkeséggel fúvódott fel, mint a miniligás edzőnek, aki épp megnyerte kis csapatával a kupát. Tisztelgett Vero előtt, aki már-már békülékenyen biccentett felé, az átnedvesedett pelenkát pedig a szemetesbe hajította. Édes istenem, hát mégis létezik olyan, amiben ezek ketten egyet tudnak érteni?

– Mi van? – kérdezték kórusban, ahogy egyikről a másikra néztem.

– Deliát felfüggesztették – csattant a hangom.

Steven golyószóró jelleggel szentségelt, Vero pedig Delia fülére tapasztotta a kezét.

Mrs. Carmichael kis híján kiszúrta a saját szemét, ahogy nagy sietve az orrára tolta a szemüvegét. Aláfirkantotta a fegyelmi eljárás jegyzőkönyvét, és felém lökte az asztalon.

– Már látom, hol tanulja Delia ezt a viselkedést. Szólok Cooper anyukájának, hogy továbbítsa önnek az orvosi kezelés számláit. Távozás előtt vegyék magukhoz a kislány holmiját a szekrényéből.

Delia alsó ajka remegett. Felkaptam Zachet, a csípőmre ültettem, majd megfogtam a kislányom kezét, és felhúztam a székről. Steven fogta az igazgatónő asztaláról a jegyzőkönyvet, gombócba gyűrte, és a szemetesbe hajította. Vero megsemmisítően mérte végig a nőt. Udvartartásom élén kivonultam az irodából.

A nap már rosszabbul nem is alakulhatott volna, ismertem viszont a módját, hogyan fordítsam valamivel tűrhetőbbre.

– Gyerünk, emberek – közöltem. – Irány a fagyizó!

ELSŐ FEJEZET

Rögtön vacsi után feltereltük Veróval a gyerekeket az emeletre, hogy korán ágyba dugjuk őket. Ő ment Zachkel, hallottam a buta kis dalocskákat, melyekkel a kölyök figyelmét le lehet kötni, míg pizsamát húz rá az ember. Én pedig Deliát bújtattam be a takaró alá a saját szobájában. A szeme még mindig be volt dagadva a délutáni zokogástól, amikor az iskola-előkészítőben a szekrényét kipakoltuk.

– Szeretsz még, anyuci? – kérdezte a hajpántom alól kiszabadult tincsemet tekergetve.

Megpusziltam gondterhelt ráncokba gyűrődött homlokát.

– Mindig szeretni foglak, Delia. Jobban, mint bármit ezen a világon.

– De akkor is, ha rosszat csinálok?

Bedugtam a hóna alá az egyszarvúját, és felhúztam az álláig a takarót.

– Attól, hogy valamit elrontasz, még nem leszel rossz ember, angyalom. Nem tehetsz soha semmi olyat, ami miatt kevésbé szeretnélek.

– De apu csinált valami rosszat, és őt már nem szereted.

A szomszéd szobában elhallgatott az ének.

– Ezt meg kitől hallottad?

– Cooper mondta. Hogy apu egy megcsaló. Én mondtam neki, hogy apu soha nem csal, amikor társasozunk. De Cooper hallotta, amikor az anyukája a buszmegállóban Dylan anyukájának azt mondta, hogy apu egy megcsaló szemétláda – mélyültek el Delia homlokán a ráncok. – Én elengedtem a fülem mellett, ahogy mondtad, hogy csináljam, de ő meghúzta a hajamat, és egyre csak hajtogatta.

– Nem szép, hogy Cooper ezt mondta. És az anyukájától sem szép – feleltem. Mert a környéken a nők imádnak pletykálni, de hogy a buszmegállóban tárgyalják ki Steven hűtlenségét, az túlmegy minden határon. – Apukád jó ember, és a legjobb apuka.

– De ő is mondta. Hogy csinált valami rosszat, és te ezért nem akarsz soha többé a felesége lenni.

Gombócot éreztem a torkomban. Lehuppantam az ágy szélére, próbáltam egy ötéves fülnek is befogadható megfogalmazást találni a csapodár apja és köztem folyamatosan változó kapcsolat természetére.

– Az, hogy apukáddal már nem vagyunk összeházasodva, még nem jelenti, hogy nem is szeretem őt. Nagyon is szeretem…

Zach szobájának falán keresztül gyanúsan kamuüzenetű harákolás hallatszott. Nagyot nyeltem, és mosolyt erőltettem az arcomra.

– Még akkor is, ha valami nagyon… nagyon rosszat csinált.

– De akkor miért nem élhet itt velünk az apu? – tépkedett egy szálat az egyszarvú kicsit felfeslett varrásán, én pedig úgy pillantottam körbe, mintha a fodros rózsaszín függönyön vagy a vízfestékszivárványokban és a kiscicaposztereken felfedezhetném a megfelelő választ.

– Szereted az öcsikédet, ugye? – kérdeztem végül, mire Delia bólintott. – Akkor is szereted, amikor olyasmit tesz, amivel nagyon felmérgesít. De azért jobban kijöttök egymással, ha neked is megvan a saját külön szobád, és neki is, igaz?

– Mint amikor belekakilt a fürdővízbe, és én sírtam, és már nem kell vele együtt fürödnöm?

– Pontosan.

– Szóval akkor te most Nickkel fürdesz együtt?

Verót nyilvánvalóan fojtogatta a röhögés, én pedig leküzdöttem a kísértést, hogy átdörömböljek.

– Igen… vagyis nem! – Nicholas Anthony nyomozóval pár hete jöttünk össze. Ágyba már bújtunk (nem is egyszer), kádba viszont még nem. – Csak azt akarom ezzel mondani, Delia, hogy hiába csinál az öcséd olyasmit, amiért haragszol rá, még nem fogod őt kevésbé szeretni. Mert ha az ember szeret valakit, akkor mindenképpen szeretni fogja.

– Akkor is, ha belekakil a fürdőkádba?

– Még ha belekakil is a kádba – gyűrtem le a vigyoroghatnékomat.

– A felnőttek is szoktak bajba kerülni? – tudakolta elgondolkodva.

Elnevettem magamat. Steven aztán jó nagy kádakat rakott már tele. De ha már itt tartunk, nekem se lehetett okom panaszra.

– A felnőttek szoktak csak igazán bajba kerülni – sóhajtottam nagyot. – Az a legfontosabb, hogy olyankor kérjünk bocsánatot, és igyekezzünk tanulni a hibából. Hogy legközelebb ne ismételjük meg – tettem hozzá, és egy nap majd talán én magam is megfogadom a saját tanácsomat.

Eligazgattam a takarót, és felálltam.

– Ha én is bocsánatot kérek, holnap mehetek megint iskolába? – kérdezte, amikor lekapcsoltam a villanyt.

– Holnap még nem, édesem.

– Akkor mit csináljunk?

– Nem tudom – feleltem, mert ez még a jövő zenéje volt. A jelenben még be kellett raknom a mosást, számlákat befizetni, kitakarítani, és egy könyvet is meg kellett írnom. Vagyis holnap tesszük, amit szoktunk. – Majd kiokoskodjuk.

Miután a gyerekek elaludtak, lehuppantam Vero mellé a kanapéra a házhoz szállítós menükkel, mert az elmúlt órák annyira kimerítettek, hogy a főzés szóba se jöhetett. Az igazgatóiból fagyizni mentünk, aztán Steven vissza dolgozni, mi pedig a délutánt a parkban töltöttük. Mire hazaértünk, a srácok hullafáradtak voltak, fagyasztott csirkefalatokat és porból kevert krumplipürét kaptak, aztán fürdés, és már mehettek is az ágyba, mert tiltakozni se volt erejük a korai óra miatt.

– Mit kérsz vacsira? – terítettem ki a szórólapokat.

– Csokit – vágta rá Vero.

– Ebédre fagyi volt, vacsorára nem ehetünk csokit.

– Akkor piázzunk.

Már épp ezt a válaszát is megcsáklyáztam volna, aztán beláttam, hogy nem is annyira pocsék gondolat. Hiszen a csütörtök este az majdnem hétvége. Holnap délután Steven elviszi a gyerekeket szombat-vasárnapra, én pedig csendes magányban pizsamázhatok a tévé előtt. És egy ilyen nap után határozottan megérdemlünk egy kis kényeztetést.

Valaki kopogott az ajtón.

– Majd én megyek! – pattant fel Vero túlságosan is buzgón.

Kíváncsian tettem le a lapokat az asztalra, és mentem utána. Stacey Pickens ácsorgott a küszöbön. Két utcával arrébb lakik, három kisgyereke szintén a helyi általánosba jár. Aktív tagja a szülői munkaközösségnek, a lakóközösségnek, a kiscserkészszülők közösségének, röviden minden létező társulásnak, ahol általában ugyanazok az anyukák ülnek, akik a környék pletykagépezetét is működésben tartják.

– Küldeménye érkezett! – rikkantotta, és barna papírzacskót nyomott Vero kezébe. Vero átvette, mohón belekukkantott, és gyorsan vissza is gyűrte a száját, nehogy belelássak én is.

– Mennyivel jövök? – kérdezte suttogva.

– Pont egy húszas lesz – felelte teljes hangerővel Stacey. – Nem tudtam, milyen ingerfaktorra utazol, szóval megtoldottam egy kis extra lökettel. – Felvontam a szemöldökömet: mégis miben mesterkedhetnek ezek ketten Javival? Stacey házassági segédeszközöket árul a kombija csomagtartójából. A termékeket diszkrét csomagolásban szállítja le, ő maga azonban a diszkréció szöges ellentéte. Vero a kezemre csapott, amikor bele akartam nézni a tasakba. – Te kérsz esetleg valamit, Finlay? Ebben a hónapban akciósak a síkosítók. Fantasztikus új ízeim vannak, szívesen adok kóstolót.

– Kösz, de megvagyok – feleltem udvariasan.

– Tuti? A csajok a buszmegállóban egy dögös zsaruról fecsegtek, akit a napokban láttak tőled valamelyik reggel elmenni.

Összeharaptam a számat. Reméltem, hogy nem a gyerekeik előtt hordanak össze ilyesmiket.

– Tuti.

– Ja, és a zsarukról jut eszembe. Az új pasid nem tudja véletlenül, hogy mikor szedik már le itt szemben a helyszínelő szalagokat? Tudom, hogy alig egy hete találták azt a hullát Mrs. Haggertynél, de Patelék meg akarják végre hirdetni a házukat, és félnek, hogy ez a bűnügyi téma ráül az egész környékre, és nem fogják tudni eladni. Mondtam nekik, hogy majd megkérdezem, hátha te többet tudsz.

– Hát nem tudok – zártam le, mert egyrészt nem óhajtottam tápanyagot szolgáltatni a helyi pletykaközösségnek, másrészt tényleg nem vágtam. – Veróval épp nem voltunk itthon, lemaradtunk az egész balhéról – adtam meg a magyarázatot. Épp arra értünk haza Atlantic Cityből, hogy idős szembeszomszédunkat bilincsben elvezetik, miután holttestet találtak a hátsó udvarában. Mrs. Haggerty a környék önkéntes polgárőrségének a vezetője volt, valamint a legfőbb pletykafészek. Mivel nem rajongok éppenséggel a nőszemélyért, nem is nagyon izgatott, hogy mit követett el. Mindössze annyit tudtam, hogy a hullát elszállították, akárcsak Mrs. Haggertyt. Őszintén szólva cseppet sem zavart a sárga szalag a túloldalon, ha ez az ára annak, hogy senki se lesse sorozatként az életem zavaros epizódjait, és jegyezze fel minden lépésemet puszta szórakozásból a polgárőrség jegyzőkönyvébe.

Ha Mrs. Haggerty megölt valakit, hát a legjobb helyen van – a börtönben.

– Szegény Arlene teljesen kiborult – ontotta Stacey a szavakat. – Nem elég, hogy volt az a jégeső, közvetlenül utána a saját hálószobája ablakából kellett végignéznie az egészet. Mrs. Haggerty nyilván megfeledkezett a téliesítésről, és szétfagyott az öntözőrendszer. Arlene vette észre a kertjében a pocsolyát, be is kopogott hozzá, de nem nyitott ajtót, ezért kihívta a szerelőt, hogy ne árasszon el mindenkit a víz. Ki kellett ásni a törött csövet, és akkor került elő a tetem – borzongott Stacey.

Nick és a nővérem, Georgia, aki szintén zsaru, mindketten a szomszédos megyében, mesélték, hogy a hulla már csak valami szétmállott maradvány volt, és laborban kellett azonosítani.

– Tudják már, ki az áldozat? – tette fel a kérdést Vero.

– A fogaiból, igen – bólintott Stacey. – Gilford Dupreenek hívták.

– Miért olyan ismerős ez a név? – szaladt ki a számon. – Itt lakott valahol South Ridingban?

Stacey megrázta a fejét.

– A híradóban volt anno az a negyvenöt éves jelzálogügynök, rémlik? Ashburnben tűnt el, öt éve. Az, amelyik reggel elment dolgozni, aztán csak a kocsiját találták meg az Ashburn parkban. Na, ő.

Ashburn Village szűk félórányira fekszik tőlünk, de ha jól tudom, a szembeszomszédunk alig jár el otthonról.

– És honnan ismerte Mrs. Haggertyt? – kérdeztem.

– Hát pont ez a fura. Hogy nem ismerte.

Vero zavartan nézett Stacey-re.

– Ha nem is ismerték egymást, akkor miért ölte meg?

– Ti nem néztek híreket? – pislogott Stacey.

– Milyen híreket?

– Folyton ezt harsogja a tévé. Az ügyész ma ejtette a vádakat, és kiengedték. Délután szabadult, azóta mást se látni a híradóban.

A bejárónk előtt egy autó dudált.

– Rohannom kell – közölte Stacey. – David tiszta ideg, a kocsiban vár. Mindenáron el akar kísérni a kiszállításokra. Azt mondja, nem szeretné, ha sötétedés után egyedül mászkálnék, amikor egy gyilkos garázdálkodik a környéken. Mármint lehet, hogy valamelyik szomszéd tette, nem? Most mondjátok meg! – búcsút intett. – Vigyázzatok magatokra, csajok. Tartsd a közelben azt a jóképű nyomozódat, Finlay. És ha meggondolnád magad, és mégis kellene bármi, tudod, hol találsz – kacsintott, majd lelépett.

Becsuktam az ajtót, ráfordítottam a kulcsot. Kicsit betojtam.

– Kell egy ital – indult Vero a konyhába a papírzacskójával, én meg összeszedtem a kiszállítós étlapokat, és visszaraktam a fiókba. Máris kevésbé tűnt hülye ötletnek a csoki-pia kombó. Töltöttem mindkettőnknek egy kis bourbont, kibontottam egy Oreót, Vero pedig hozta a mélyhűtőből a habot. Becuccoltunk a nappaliba, Vero bekapcsolta a tévét, és megkereste az esti híradót.

– Nézd, tényleg ott van.

A képernyő alján futott a szalagcím: A Loudon megyei gyilkosság gyanúsítottját szabadlábra helyezték.

A kamera a riporterre közelített, a háttérben a rendőrőrs épülete.

– Az állami ügyészség közleménye szerint a korábbi gyanúsítottat az elmúlt huszonnégy órában feltárt bizonyítékok tisztázták. A nyolcvanegy éves Margaret Haggertyt, akinek a kertjében egy hete Gilford Dupree maradványait megtalálták, a kora esti órákban engedték szabadon, miután a rendőrség igazolta, hogy nem ismerte az áldozatot. A Loudon megyei rendőrség szóvivője elmondta, hogy ígéretes nyomra bukkantak, és nyomozóik…

Vágás, és a képernyőn már idős szomszédunkat az unokája, Brendan kíséri ki az épületből. Egy riporter mikrofont tol a képébe. Brendan udvarias, de kissé feszélyezett mosollyal karolja a nénit, haladnak a várakozó rendőrautóhoz:

– A nagymamám rémes dolgokon ment keresztül. Hálásak vagyunk, hogy magunk mögött tudhatjuk végre ezt az igazságtalan meghurcoltatást, és kívánjuk, hogy az ügyészség és a rendőrség mielőbb pontot tegyen az ügy végére. Köszönöm. Több kérdésre nem válaszolunk.

Vero a homlokát ráncolva kapcsolta ki a tévét.

– Egy hullát találnak a kertjében, és csak úgy elengedik?

– Nyilván nagyon meggyőző az az új bizonyíték, amit találtak.

– Szerinted hazajön?

– Te hazajönnél? – kérdeztem vissza. Nyolcvanegy éves özvegy, egyedül él, és egy egész hétig a börtönben dekkolt, mert valaki elásott egy hullát a rózsái közé. – Nem lepne meg, ha a közelbe se merészkedne többet.

– Végül is, lehet egy kis szerencsénk, és neked lesz igazad – morogta Vero. – Mindig is állt a hátamon a szőr attól a banyától. Túl sokat látott. Nem bízom benne.

Azóta viszolygok erősen Mrs. Haggertytől, hogy bő egy éve lerántotta a vizes lepedőt a volt férjemről, és közhírré tette, hogy viszonya van az ingatlanosunkkal. De ennél ezerszer jobban zavart az, amit az elmúlt öt hónap során láthatott nálunk. Nem tudhatjuk, mennyit érzékelt abból, amikor a garázsomban tették el láb alól Harris Micklert. A felesége akart megbízni azzal, hogy öljem meg, aztán felpörögtek az események, és az én kocsimba került a holtteste. Veróval bepánikoltunk, az exférjem farmján ástuk el Harrist, és az orosz maffiára tereltük a gyanút. Csakhogy ezzel még korántsem ért véget az ügy. Sőt, hihetetlen láncreakciót indított be. És az elmúlt öt hónapban Veróval egyre csak hullákba botlottunk, amelyektől valahogy szabadulnunk kellett, közben pedig kitalálnunk, mégis ki ölte meg őket. Ami viszont már tényleg képtelen: mi ketten ép bőrrel megúsztuk, de annyira nem vagyok ostoba, hogy azt gondoljam, magunk mögött hagytuk az egészet.

Vero egy kekszet mártogatott a habba.

– Mi van, ha Stacey férje jól tippelt, és tényleg valami környékbeli a hunyó? Ha a gyilkos itt lakik South Ridingban?

A fogaim közül morzsát szívogatva végiggondoltam a lakókat.

– Patelék nekem nem az a tipikus sorozatgyilkos fazonok. Persze ott van Frank Dwyer, a rendszerelemző. Kicsit bizarr pasas.

– Minden számítógépes faszi bizarr – ingatta a fejét Vero. – Én arra a nagydarab, izmos fószerre fogadnék, aki folyton beleköt mindenkibe a lakóközösségi gyűlésen.

– Don Weber? Az autónepper?

– Stacey szerint kicsit belehülyült a sok szteroidba.

– Stacey már csak tudja – jegyeztem meg epésen. Gondolom, ezt is a buszmegállóban hallotta a többi pletyóanyutól. – De mintha a rendőrségnek már lenne másik gyanúsítottja. Szerintem nemsokára megtudjuk, ki az.

És ha a tévéből nem derül ki, majd eljut hozzánk is a pletykahíradó.

Csöngettek. Mindkettőnk szájában megállt a falat.

– Te vársz valakit? – kérdezte Vero.

Megráztam a fejem.

– Nick ma is későig dolgozik.

A pasim majdnem minden este sokáig bent maradt a héten, amióta csak Atlantic Cityből visszajöttünk. Ortega parancsnok nyilvánvalóan leverte rajta, hogy elosont Fairfax megyei körzetéből, és hatáskörét túllépve mindenféle nyomozásokat folytatott; ezt nem lehetett büntetlenül megúszni, ami Nickre nézve végtelen papírmunkát jelentett. Ugyanakkor egyre erősödött bennem a kellemetlen meggyőződés, hogy szándékosan kerül engem, tartja a távolságot, mert képtelen szemet hunyni a sok titkom felett. Néhány órája megüzentem neki, hogy ha elfelejtette volna, a gyerekek a hétvégén az apjukkal lesznek. Továbbá a kulcsot az ereszcső alá dugtam, a feljáró mellett. Azonnal megkaptam kurta válaszát, hogy ha és amennyiben egyáltalán elszabadul a melóból, akkor péntek éjjel hazafelé beugrik hozzám.

– Lehet, hogy a férjed – ugrattam Verót.

Egyből beintett. Igazából nem házasodtak össze Javival, csak a tequila hatása alatt estek be egy neonfényben úszó kápolnába Atlantic Cityben, ahol törvényileg nem érvényes frigyre léptek, csakhogy Javi a törvényileg részt nem volt hajlandó tudomásul venni. Reménytelenül belebolondult a szitterembe, gyerekkori nagy szerelmük kitartott, és az elmúlt három külön töltött év után majd’ beleszakadt, hogy visszanyerje őt magának.

– Oreós a fogad. Szerintem biztos, ami tuti, mosd meg.

Vero halkan szidalmazott, de azért elrohant a fürdőszobába. Én pedig felhajtottam az ő poharában maradt piát is cserébe, majd mentem ajtót nyitni.

A hosszú hajú, tetovált latinó helyett egészen másvalaki várakozott odakint.

Visszafogott öltözékű, fehér férfi magasodott előttem. Mrs. Haggerty unokája bizonytalan mosollyal igazgatta a nyakkendőjét. Fancsal képű nagyanyja állt mellette. Lila American Tourister gurulós kézipoggyásza fogantyúja felett méregetett ingerülten.

– Mrs. Haggerty! Nahát… ezt a meglepetést! – botladozott a nyelvem az üdvözlőszavakkal. Milyen udvarias köszöntéssel fogadja az ember a börtönből frissen szabadult, gyilkossággal vádolt szomszédját?

Szó nélkül nyomult be mellettem az előszobába, csontos könyöke a vesémbe mélyedt, a bőröndje felszántotta a lábujjaimat. Brendan mentegetőzőn mosolygott, átvette a baljába a nagy bőröndöt, hogy kezet rázhassunk.

– Örülök, hogy újra látom, Ms. Donovan. Brendan vagyok, Brendan Haggerty – várta fájdalmas mosollyal a válaszomat.

Utoljára két hete váltottam pár mondatot vele, a rendőr-akadémia utolsó reggelén, amikor is ugyanezt a bőröndöt markolta, hogy felszállítsa a nagyiját a buszra a hazaútra. Szívélyesen búcsúztunk akkor egymástól, de még egyikünk sem tudta, hogy egy hulla van elásva az öreglány kertjében.

Átpillantottam az utcánk túloldalára. A szemben álló ház ablakai változatlanul koromsötéten ásítottak. A kerítés sarkairól lecsüngött a sárga rendőrségi szalag, az előkert deres füvén még mindig ott éktelenkedtek a markológép sáros nyomai.

Brendan csillogó, fehér Volvója az én felhajtóm előtt duruzsolt alapjáraton, a kipufogó fehér füstöt pöfékelt a járdára. A férfi megkönnyebbült, ahogy elléptem az útjából, hogy beljebb tessékeljem az előszobába a gigantikus bőrönddel egyetemben.

Vero dübögött le a lépcsőn a haját igazgatva, de ahogy Mrs. Haggertyt meglátta, gyökeret vert a lába az alsó fokon.

– Ez meg mi a fenét keres itt? És miért lett az előszobából poggyászkiadó?

– Vero úgy érti, Mrs. Haggerty, hogy nem is gondoltuk volna, hogy máris hazajön – fordultam felé a Veróra küldött feddő pillantást követően.

– Ugyan miért ne jöttem volna – csattant az öregasszony hangja. – Csak mert egy hullát találtak a kertemben, még senki sem feltételezheti rólam, hogy bűnös vagyok bármiben is. Soha életemben nem találkoztam azzal az emberrel. És ezt meg is mondtam a rendőröknek, de gondolom, jobban szeretnek maguk rájönni az ilyesmire. Elég sokáig tartott nekik – gombolta ki motyogva a kabátját. – Semmi okuk nem volt bilincsbe verni azoknak a faragatlan frátereknek. Nagy szerencséjük, hogy nem pereltem be őket szükségtelen gorombaság miatt.

– Szerintem szükségtelen erőszakra gondolsz, nagyi – javította ki finoman az unokája. Letette a bőröndöt, és sietve lesegítette Mrs. Haggertyről a kabátot. Mivel nem vettem el tőle, esetlenül a karjában tartotta. – Elnézést kérek, hogy így magukra törünk. Csak a nagymamám házában sajnos változatlanul nincs áram, és minden jéghideg – dörzsölgette a karjait. Az orra és a fülei kivörösödtek, szó szerint áradt belőlük a februári hideg. Elképzeltem, milyen állapotok uralkodhatnak Mrs. Haggerty házában. Egy hete beütött nála a krach, azóta fűtés és áram nélkül állt üresen.

– Az ügyész ma este minden vádat ejtett Maggie-vel szemben, és kiengedték – folytatta halkan a férfi. – Ragaszkodott hozzá, hogy egyenesen hazajöjjön, de áldatlan állapotok uralkodnak nála. A víz mindent tönkretett, és kizárt, hogy a hétvégén bármit intézhessek…

– Ezért költözöm addig magához – szögezte le Mrs. Haggerty.

– Ide? – sikoltott fel Vero.

– Én hazavinném, de a lakásom a harmadikon van, és mindössze egyszobás – mentegetőzött Brendan.

– És senki más nem tudja befogadni? – kérdezte Vero.

Brendan a fejét ingatta.

– Más nem él a környéken a családból, ráadásul mindenképpen a háza közelében akar lenni.

– Pedig egy szállodában sokkal kényelmesebb lenne neki – vetettem fel.

– A szálloda drága – csattant fel Mrs. Haggerty.

– Finlay boldogan besegít – vágta hozzám Vero a táskámat.

– Arra semmi szükség, nekem itt teljesen megfelel – indult meg az öregasszony a gurulósával a lépcső felé.

Vero beugrott az útjába.

– Itt nem maradhat! Nálunk poloskák vannak. Meg tetvek is. És az egyik gyerek előkészítős. A házunk egy gyerekbetegségektől fortyogó lombik. Itt tutira megfertőződik.

– Megkockáztatom – tolta félre Mrs. Haggerty.

Brendan bocsánatkérő mosollyal pislogott, a nagymamája megindult felfelé. Májfoltos kéz markolta meg a lépcsőkorlátot, és minden lépésre Yodaként szuszogva és morogva vonszolta maga mögött a kisbőröndöt. Vero fogcsikorgatva nézte, ahogy befordul a fenti közlekedőre, és sorban kukkant be a szobákba. Szándékában állt bejárni az egész házat.

Az unokája felé perdültem. A szomszédi jó viszony követelményeinek is megvannak a határai, és biztosan állíthatom, hogy ezeken messze túlmutat egy gyilkossági ügy gyanúsítottjának befogadása.

– A gyerekek odafent alszanak – suttogtam élesen. – Hogy képzeli, hogy itt lakjon valaki, akit gyilkossággal vádoltak?

– Egyértelmű, hogy semmi köze ahhoz a gyilkossághoz – szállt szembe velem. – Ha a rendőrség elképzelhetőnek tartaná a bűnösségét, nem engedték volna ki. Most őszintén, úgy néz ki, mint aki képes megölni és elásni egy felnőtt férfit?

Erre nem óhajtottam felelni. Szerintem én se nézek ki úgy, pedig az elmúlt négy és fél hónap során több hullát mozgattam, mint amit a jó ízlés megenged.

Kérlelőn kulcsolta össze a kezét.

– Még csak nem is ismerte azt a férfit. És egyébre se vágyik, mint hogy hazamehessen.

– Világos, hogy kutyaszorítóba kerültek, de akkor is kell lennie egy helynek, ahová a nagymamáját viheti.

– Lehetőleg a másik parton – fűzte hozzá Vero.

– Kifejezetten kérte, hogy magukhoz hozzam.

– Már miért mondott volna ilyet? Még csak nem is kedvel engem.

– Ne beszéljen butaságokat. Igenis bírja magát.

Vero felhorkantott.

Brendan a szívére szorította a kezét.

– Ígérem, észre se veszik, hogy itt van. És boldogan hozzájárulok a költségeihez, fizetem a kosztját és a szállást. Alig eszik, öreg már. Elég neki egy ágy meg egy tévé, nem sok vizet zavar. Kérem – könyörgött. – Nyolcvanegy éves, egyedül él, fogalmam sincs, hogyan oldhatnám meg másként. Csak néhány nap az egész, aztán újra lesz nála áram meg víz.

Nagyot sóhajtottam, már hallottam is anyám prédikációját a bibliai sztorikkal a bűntudatról.

– Jó, pár napig maradhat.

Brendan láthatóan megkönnyebbült, és a kezembe nyomta az öregasszony kabátját. Mielőtt még meggondolhattam volna magamat, hevesen megrázta a kezem.

– Ezek itt a kulcsai – adta át a karikát. – Holnap reggel első dolgom lesz a biztosítóját hívni, és kerítek szerelőt is, aki megnézi a házat. Ez pedig a mobilom – kapart fel egy számot egy névjegyre. – Csörögjön, ha bármire szükségük lenne. Mr. Tran vezeti a nyomozást. Korábban már hívtam, és rámondtam a rögzítőjére, hogy magánál lesz a nagyi.

– Kicsit se merész – fortyogott Vero.

Brendan eleresztette a füle mellett:

– Ami Maggie-nek kellhet, benne van a bőröndjében. Ha bármi egyébre szüksége lenne – nyitotta a tárcáját, és nyújtott jó pár húszast. Vero volt a gyorsabb, kikapta a kezéből, az unoka pedig hosszasan hálálkodva kihátrált az ajtón. Egy pillanat alatt eltűnt a Volvójában, és már húzott is a környékről.

– Az én szobámban tutira nem alszik – jelentette ki Vero.

– Van a kinyitható kanapé a dolgozómban, azt megkaphatja – siettem fel a lépcsőn. Reméltem, hogy nem ébresztette fel a gyerekeket. Az én szobámban találtam, épp a fiókjaimban turkált. Ahogy beléptem, egy kupac farmert és pulcsit nyomott a kezembe, és már be is pakolta a hálóingét és a nagyibugyijait a helyükre. A függöny el volt húzva, megállapítottam, hogy még sötétben is remek a kilátás a házára.

– Ez az én szobám, Mrs. Haggerty – kaptam ki a bugyogóit a fiókomból. Mielőtt még bármit is visszaszemtelenkedhetett volna, a fenekemmel betoltam.

– Ne aggódjon, megteszi.

– Nem, a dolgozómban van egy kinyitható kanapé – markoltam ki a kezéből a ruháit, hogy visszadobjam a bőröndjébe. – Ott elalhat.

Mrs. Haggerty visszaszerezte a holmiját.

– Nekem ez tetszik. Ez van a megfelelő oldalon – bökött oldalba, hogy eltoljon a fiók elől.

– Mégis minek a megfelelő oldalán?

– A háznak természetesen. Innen kilátni az utcára. Másképpen nem tudok őrt állni.

– Mi felett?

– Az otthonom felett! Különben honnan fogom tudni, nem tér-e vissza a gyilkos?

Az ajkamba haraptam, alig bírtam uralkodni magamon. Jó, végül is egy hetet dekkolt a sitten, miután egy hullát ástak elő az udvarában. Érthető, hogy nyugtalan.

– Szerintem nincs oka aggodalomra, Mrs. Haggerty. Kétlem, hogy veszélyben lennénk.

– Azért nem árt az éberség. Az éjszaka közepén bármi megtörténhet. Betörés, rongálás, emberkereskedés, tűzvész… – nézett rám jelentőségteljesen, így emlékeztetve, hogy alig egy hete ő mentette meg az életünket Veróval, mivel a rendőr-akadémiai kiképzésen éjnek évadján egyedül ő vette fel a telefont, amikor egy égő épületben rekedtünk. Hát most kész volt beszedni az életmentő szívesség árát.

– Legyen – engedtem. – Alhat a szobámban. De biztos muszáj mindent kipakolnia? Csak addig lesz itt, amíg…

– Hol a másik bőröndöm? Későre jár, szeretnék aludni végre – meredt rám követelőzően a szemüvegkerete felett. Pedig mindketten tudtuk, hogy nagyon is megvan az ereje, hogy felhozza az összes poggyászát. Hiszen még két hete sincs, hogy a rendőr-akadémián ártalmatlanított és megbilincselt, miután majdnem akadályfutásban is lenyomott minket Veróval. Viszont azt is megtapasztaltam már, hogy felesleges vele vitába szállni.

– Máris hozom – ajánlottam fel morcosan.

– És tiszta ágyneműt is. A magáénak fura szaga van.

Ökölbe szorult a kezem. Lehet, hogy Mrs. Haggerty ártatlan a gyilkossági ügyben, de ugyanezt magamról nem feltétlenül fogom tudni elmondani, ha így folytatódik a hétvége. Mert ebben a helyzetben még az emberölés is indokolt.

Így rágódtam magamban, míg lementem az előszobába, és felcipeltem a csomagját. Mindössze egy hétvége. Egy hétvégét kaphat az öregasszony az ágyamban, elvégre megmentette az életünket, az adósa vagyok. És vasárnap már virradatkor hívom Brendan Haggertyt, hogy távolítsa el a kellemetlen, kotnyeles és basáskodó nagyanyját, varrja valaki más nyakába, különben bepakolom a kocsimba, és saját kezűleg szabadulok meg tőle.

MÁSODIK FEJEZET

– Maradj nyugton – szóltam rá Zachre, próbálva minden ellenkezése dacára felrángatni a kezeslábasát a pelenkabugyijára.

– Nem kell nadrág! – rikoltozta. Azóta nyűgösködött, hogy Delia kitalálta, otthoni iskolát játszanak, ahol öccse a kisdiák. Órákon át erőltette, hogy nem vetheti le a nadrágját, viszont tanulja meg szépen az ábécét. Zach rohangászva lázadt fel, Delia füzetét cafatokra szaggatta, a ceruzáit a vécébe dobálta.

– Nekem se a kedvencem a nadrág, kishaver, de apuci mindjárt jön értetek. Ha jó kisfiú leszel, és nem tolod le a gatyádat, akkor biztosan elvisz benneteket valami rendes helyre vacsorázni.

Zach összeszorította a kis szájacskáját, az arcára volt írva, hogy mindjárt kitör a hiszti, de azért csak ügyesen beleigazgattam a lábát az overalljába. A csend átmeneti győzelem volt, az este nyugalma a totyogósok orosz rulettjét játszotta: vagy akkor robban, amikor majd becsatolom a gyerekülésbe, vagy a kocsiban kidől, és átalussza az utat, hogy egész éjjel Stevent szórakoztassa.

– Delia! – kiabáltam fel a lépcsőn, ahogy feltornáztam az öccsére a kabátot. – Készen vagy?

A kislányom kockás kezeslábasban csattogott le a lépcsőn. Arcán kiskamaszbalhét ígérő fintor.

– A barbis nadrágomat akarom felvenni.

– Az nem is nadrág, hanem pizsi.

– És akkor?

– Pizsamában nem mehetsz vacsorázni. Majd felveszed apunál.

Megszólalt a csengő. Delia kezébe adtam a kabátját, és magamban fohászkodtam, hogy Zach ne vetkőzzön le, amíg egy ajtónyitás erejéig hátat fordítok neki.

– Azta! – kapta félre a fejét Javi egy magasan szálló tornacipő elől, amint belépett. Megperdülve azt láttam, hogy Zach már a másodikból szabadítja ki a lábát, a világító talp felvillan, és repül is hátra a feje felett. Ő maga felpattant, és a kanapé mögé vetette magát. Az overall átsivított a kanapé támlája felett. Az orrnyergemet masszíroztam. Zach kitört a búvóhelyéről, meztelen fenékkel húzott el kettőnk között. Garbója két ujja szárnyként csapkodott, míg ő a fejére szorult felsővel vadul rohangászott a házban. Mielőtt még a falba csapódhatott volna, a derekánál fogva elcsíptem.

– Vero! – kiáltottam. – Megjött Javi!

A fülbevalóját csatolva robogott le a lépcsőn.

– Megint pucérkodunk?

– Én benne vagyok – kerekedett el Javi szeme.

Vero a szemét forgatva nyomott egy puszit az arcára.

– A gyerekekről beszéltem.

Zach szirénázva igyekezett lerángatni magáról a pulcsit. Ismerős kopogás hallatszott, majd Steven kukkantott be az ajtón.

– Mindenki útra kész?

– Majdnem – cibáltam fel az overallt küzdelmesen a kisfiunkra.

– Ezt fogd – nyomta Javi kezébe a táskáját Vero.

A két pasi ámulattal vegyes borzadállyal nézte végig, ahogy Veróval olajozott koreográfiával öltöztetjük vissza az üvöltő gyereket: az egyikünk lefogta, a másik pedig a ruhákat rángatta fel. Amikor végeztünk, a csípőmre igazítottam. Egy kicsit még rángatózott, végül feladta a küzdelmet, csak a ruhámon fénylő, megtört takony- és könnycsíkok mutatták reménytelenségét, ahogy a vállamra hanyatlott.

– Mi történt? – kérdezte Steven.

– A kiképzőtábor nem jött be. Visszatértünk a pelenkabugyihoz, de Zach elutasítja a ruhaviselést. Viszont mindenütt azt olvastam, hogy ez csak átmeneti állapot.

– Mennyire átmeneti?

– Én úgy tudom, némelyek ki se növik – mérte végig Vero.

Gyorsan Steven kezébe nyomtam a gyereket, mielőtt alkalma lett volna beinteni Verónak.

– Indulás – akasztottam az exem vállára a pelenkástáskát. Nagy puszit adtam mindkét gyereknek. – Mulassatok jól. És fogadjatok szót apunak.

– Haladjál szerintem – figyelmeztette Vero Stevent, mert Zach megfeszült a fogásában. – Mindjárt kitör a Vezúv.

– Nem kérdés, hogy hazafelé beugrunk a patikába óvszerért – jegyezte meg Javi.

– Mi az az óvszer? – kérdezte Delia az apjától kifelé menet.

Azután áldott békesség ereszkedett a házra. Csak a nappaliból hallatszott ki a műsor, amit Mrs. Haggerty nézett.

– Az meg ott kicsoda? – intett a kanapé felé a fejével Javi.

– Egy eltévedt szomszéd – feleltem, mielőtt még Vero a saját jelzőjével hozakodhatott volna elő. – Beszart nála a fűtés, itt pecózik.

Javi lehajolt, és végre rendes csókkal üdvözölte Verót, aki mosolyogva tűnt el a fekete hajzuhatag alatt. A férfi ujján a műanyag gyűrű a hajszálakba gabalyodott, amikor hátracsapta a válla felett, most óvatosan kiszabadította. Azon a bizonyos éjszakán tett szert rá, amikor a giccses hotelkápolnába vetődtek Atlantic Cityben. Tekintettel arra, hogy azóta milyen gyakran fordult meg nálunk, úgy véltem, egyhamar nem tűnik el az ujjáról.

Az ujjain díszlő csillogós ibolyaszín festék szinte teljesen elnyomta a denevérgyűrű lilás derengését, nyilván egyenesen munkából esett ide. Vero unokatestvérének autószerelő műhelyében dolgozik, és Ramón kanapéján lakik, akivel kisiskolás koruk óta legjobb barátok, vagyis mostanáig ez a felállás is kitűnően bejött. Egészen addig, míg nem tájékoztatta Ramónt, hogy úgymond elvette az ő kis tündér unokatesóját. Még most is látszik az arcán annak a beszélgetésnek a halványan sárguló nyoma.

Vero vigyorogva fogta meg a kezét.

– Milyen merész színválasztás.

– Nekem mondod? – sóhajtott Javi ingerülten. – Én is jeleztem az ügyfélnek, amikor előállt az ötlettel. Még le se fújtam a kocsiját az első réteggel, amikor közölte, hogy meggondolta magát. És most egy teljes nyitott vödör Padlizsán Parádé figyel a műhelyben a polcon.

– Mielőtt elmegyünk vacsorázni, inkább mosd le – nevetett nagyot Vero.

– Igazából kicsit reméltem, hogy ma bekuckózunk – lóbált meg egy kulcscsomót a lány orra előtt.

– Ez meg mi? – kapta ki a kezéből Vero.

– Tudod, van az a raktárhelyiség a műhely fölött. Rábeszéltem Ramónt, hogy adja ki nekem. És azóta már nem is raktárhelyiség – táncoltatta meg a szemöldökét. – Esetleg segítesz beköltözni?

– Kell cipekednem?

– Csak az ágyat visszük, meg amit vacsira veszünk.

– Hozom a cuccom – rohant fel az emeletre Vero. Két perc se kellett, és dübögött lefelé a megpakolt táskájával a vállán. A pasiját kézen fogva indult a garázsátjáró felé, de még visszanézett rám: – Üzizz, ha a vén banya elkotródott. Addig alhatsz a szobámban. És ne hagyd, hogy szaglásszon – tette még hozzá, majd bevágta maga mögött az ajtót.

Az előszobaablakon át lestem, ahogy Javi Camarója legördül a beállómról, nyomában Vero Chargere. Felsóhajtottam. Bár azt gondolhatnám, hogy végre enyém az egész ház.

Amikor visszatértem a nappaliba Mrs. Haggertyhez, kicsit sem a tévéműsort nézte, hanem az ablakon át az utcát. Szokatlanul csendesnek, szinte szomorkásnak láttam. Talán épp a házát mozizta, várta, hogy felkapcsoljon a bejáratánál a mozgásérzékelős lámpa. Vagy hogy jöjjön érte az unokája, és elvigye innen.

– Úgy fest, kettesben maradtunk vacsorára – kiabáltam túl a tévét. – Van egy kis maradék fasírt, ha enne valamit.

Nem vesztegette rám az idejét.

– Hát hogyne, ahogy tetszik – fordultam ki a konyhába. Álló nap két nyűgös gyereket pesztráltam. Nem állt szándékomban már senki mást öltöztetni, etetni, istápolni.

– A gyerekeknek fegyelem kell. És szabályok – ért utol Mrs. Haggerty kemény hangja a konyhaajtóban. Lassan visszafordultam felé, összeharaptam a számat, nehogy kicsússzon rajta valami. – Amikor annyi idős voltam, mint most maga, a gyerekek még tudták a kötelességüket. És tisztában voltak a következményekkel. Ha engedi, hogy a gyerekei úgy érezzék, ők irányítanak, eszük ágában se lesz szót fogadni.

A csengő mentett meg a további társalgástól. Nem állítanám, hogy nem voltam hálás érte, mert majd pont Mrs. Haggertytől kérek gyereknevelési tanácsokat.

Cam ácsorgott a bejáratnál. Valamennyit nőtt a haja, puha barna vége kikandikált a sapka alól.

– Halihó, Mrs. D. – vigyorgott rám veszettül.

Kitártam az ajtót. Bárki megteszi, ha nem kell a mufurc nyanyával kettesben üldögélnem.

– Milyen kellemes meglepetés. Mit keresel itt?

– A környéken akadt dolgom. – Szokatlanul élénk és beszédes tizennyolc éves kamasz létére, aki otthagyta a sulit, hogy egymaga gondoskodjon a nagyanyjáról és mellesleg épp csak sikerült dobbantania az orosz maffiától, ahol igen jövedelmező hekkertevékenységet folytatott. Négy hónapja ismertem meg, egy kis online körbeszimatolással bíztam meg jó pénzért a dark neten. Egy bérgyilkos személyazonosságát igyekeztem kideríteni, aki egy népszerű helyi női fórumon gyarapította megbízói körét. Részben a srác segítségével csíptük el a gyilkost Veróval, és szüntettük be a fórumot. Meglehet, hogy kissé hibbant vagyok, de én valahogy éreztem, hogy ez a Cam egy melegszívű kölyök, akinek csak esély kell, hogy jó útra térjen. Hinni kellett benne, ennyi az egész. Illetve sejtésem szerint enni adni neki.

Ahogy belépett, és ledobta súlyos hátizsákját, beleszimatolt a levegőbe. A nyomában egy hozzá öltöztetett, aprócska bőrdzsekiben villogó aprócska csivava nyomult be.

– Ő meg kicsoda? – érdeklődtem.

– Arnold Schwarzenegger – adta át a póráz végét, míg kihámozta magát a dzsekijéből, amit rendesen a fogasra akasztott. A kutyát nem vetkőztette le, talán jobb is, mert azon a semmi kis állaton nem lehet valami vastag hidegfogó zsírréteg. Mondjuk, éppenséggel a srácon sem. A növésben levő kamaszok nyakigláb soványságának állapotában ahhoz szokott, hogy soha nincs elég étel, és bár imádta a nagymamamáját, erősen gyanítottam, hogy inkább ő viseli a nénike gondját, mint fordítva. Persze megfordult az is a fejemben, hogy nem annyira az éhség mozgatja, egyszerűen csak jólesik neki, ha valaki gyerekszámba veszi, és kicsit gondoskodik róla.

– Múlt héten találtam a kis fickót a menhelyen – lapogatta meg a kutyus kobakját. – Nem annyira menő, mint Kevin Bacon… egyelőre legalábbis – kapta fel, mielőtt az levizelte volna a lábamat. – Csak tanítgatni kell. Nem igaz, Arnold? Nehogy lepisild a kedves hölgy lábát, különben nem maradhatunk vacsira.

Kevin Bacon elveszett szálkás szőrű tacskó, akit Atlantic City-beli tartózkodásunk alatt időszakosan magunkhoz vettünk. Cammel annyira összenőttek, hogy nem szívesen szolgáltatta vissza a gazdájának, amikor elhagytuk a terepet. Aki mellesleg igen bőkezűen megjutalmazta a fiúban a becsületes megtalálót. Nem lepett meg, hogy a pénz egy részéből saját szőrös cimborát szerzett magának.

Az orra után a konyhába vonult, és letette Arnoldot ismerkedni.

– Valaminek eszetlen jó az illata.

– Fasírt és sajtos makaróni. Szívesen látlak. Van üdítő is. Szolgáld ki magad.

Csillogó szemmel kinyitotta a hűtőt.

– Teljességgel kizárt – szóltam rá, mert a keze a dobozos sör felé lendült. Nagy sóhajjal kiegyezett egy kólában. Mrs. Haggerty elképzeléseivel ellentétben nagyon is meg tudtam szabni a határokat, és kikényszeríteni azok betartását. Camnek hangosan korgott a gyomra. A vállam felett leste, ahogy kavarok egyet a tésztán. – Hogy van a nagymamád?