14 téma és rengeteg hasznos ötlet,
ami segít kapcsolódni a 14 évesekhez

részlet

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Michelle Icard: Fourteen Talks by Age Fourteen: The Essential Conversations You Need to Have with Your Kids before They Start High School – And How Best to Have Them

Copyright © 2020 by Michelle Icard
This translation published by arrangement with Harmony Books, an imprint of Random House, a division of Penguin Random House LLC.

Hogyan beszélgess vele? 14 téma és rengeteg hasznos ötlet, ami segít kapcsolódni a 14 évesekhez © Michelle Icard

Magyar fordítás © Bosnyák Gabriella, 2022

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány sem részben, sem egészben nem másolható, nem sokszorosítható, sem elektronikus, sem mechanikai eljárással. Bárminemű felhasználása csak a kiadó írásos engedélyével történhet.
A könyvben ismertetett történetek szereplőinek nevét és az azonosításukat lehetővé tevő részleteket – kivéve a barátaim és a családtagjaim esetében, amennyiben hozzájárultak a név szerinti megemlítésükhöz – a személyiségi jogaik védelme érdekében megváltoztattam. - A szerző

ISBN 978 963 609 013 5

www.partvonal.hu
Felelős kiadó a Partvonal Kiadó ügyvezetője
Felelős szerkesztő: Korentsy Márta
Szerkesztette: Helfrich Judit
Műszaki vezető: Drótos Szilvia
Korrektor: Varga Virág
Borítóterv: Földi Andrea

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette: Ambrose Montanus

Travisnek

Még senkivel sem találkoztam, aki érdekesebb párbeszédeket gyűjtött volna, vagy aki nálad őszintébben gondolná az emberekről, hogy lenyűgözőek. Köszönöm a huszonhat évnyi érdekfeszítő, furcsa, mély és vicces eszmecserét.

Jó lenne még egymillió ilyen!

Valamint Ellának és Declannek

Szeretlek titeket. Bármikor kedvetek támad beszélgetni, itt vagyok, és meghallgatlak benneteket. Én hozom a rágcsálnivalót.

Bevezető
Ki vagyok én, hogy megmondjam?

Valószínűleg azért vetted a kezedbe ezt a könyvet, mert kifogytál a szavakból – legalábbis azokból, amiket a veled élő fiatal kamaszhoz intézhetnél, aki már hozzád szólni sem hajlandó, vagy meghallgatni, amit mondani akarsz neki.

Azért vagyok itt, hogy megnyugtassalak.

Na de ki vagyok én, hogy azt ígérjem: „Ne aggódj!”, „Minden rendben lesz”, és „Remek beszélgetéseket lehet folytatni a mogorva, elzárkózott tizenévesekről alkotott nyomasztó, elkeserítő sztereotípiák ellenére”?

Az elmúlt tizenhat évben felsős diákokkal és a szüleikkel dolgoztam. Tíz–tizennégy éveseknek szánt vezetőképző programokat, szülőknek és gyerekeknek szóló konferenciákat szervezek, valamint egy több mint hatezer főt számláló, felsős gyermeket nevelő szülőkből álló online csoportot irányítok. Olyan történeteket osztok meg veled ennek a kötetnek a lapjain, amelyekkel a munkám során találkoztam, bár a szereplők nevét és az azonosításukat lehetővé tevő egyéb adatokat a magánéletük védelme érdekében megváltoztattam. Több országos kiadvány is leközli a cikkeimet, és a Middle School Makeover: Improving the Way You and Your Child Experience the Middle School Years (Megújulás felsőben: Hogyan szerezz jobb tapasztalatokat a gyermekeddel együtt a felső tagozat évei alatt?) című első könyvem alapmű a szociális és érzelmi változások kezelését illetően, amelyekkel szülőknek és gyermekeknek egyaránt szembe kell nézniük, amikor középkorúak és kamaszok laknak egy fedél alatt.

Ez a szakmai hátterem, de talán fontosabb ennél, hogy azért is vonzódom ehhez a témához, mert kristálytisztán emlékszem a saját fiatal kamaszkori éveimre.

Szeretném azt mondani, hogy egy menő hatodikos természetes jó megjelenésével, stílusával és tartásával rendelkeztem. Csakhogy túlméretezett szemüveget viseltem, a frizurám, amit anyám dobott össze sebtében, a tépett bilifrizura és a Bundesliga-haj sajátos keveréke volt, és rám fért volna egy alapos fogszabályozás is. Míg a többi korombeli gyerek sikeresen utánozta Madonna és a Run-DMC hiphopegyüttes tagjainak az öltözködési stílusát, addig az én ruhásszekrényem leginkább az Öreglányok sorozatban Dorothyt alakító Bea Arthur ízlését tükrözte. Valahogy mégsem vettem észre, mennyire mellélövök a választásaimmal. Nyolcadikos koromra aztán az önbizalomnak olyan fokára hágtam, ami leginkább azzal a bátor döntésemmel mérhető, hogy az iskolai fotózás napján egy hatalmas brosst tűztem a kordbársony nadrágom kantárjára. Gondolom, rájöttél, hogy az osztálytársaim miért nem másolták a fantasztikus öltözködési stílusomat, ellentétben az iskolai dolgozataimmal.

A lényeg, hogy azért foglalkozom kiskamaszokkal, mert pontosan tudom, milyen a pálya szélére szorulni, és minden ilyen korú gyerek – nem számít, mennyire magabiztosnak és népszerűnek tűnik – így vagy úgy, de azt érzi, hogy a peremre került. Ugyanez igaz a szüleikre is. Még azok is, akik a közösségimédia-felületeken a világ legboldogabb családjának tűnnek, a csemetéik miatt esetenként teljesen idegennek érzik magukat.

Ráadásul én szeretek tanulni. Felső tagozatos koromtól kezdve – amikor a leginkább eltávolodtam a kortársaimtól és a családomtól – tanulmányozom, hogyan kapcsolódnak egymáshoz az emberek. Habzsolom a kamaszokkal kapcsolatos kutatásokat, s közben nagyon figyelek is: a gyerekekre, akikkel foglalkozom, a saját tizenéveseimre, a barátaikra, a magam barátaira, a tévészereplőkre és az idegenekre a boltban – vagyis a lehető legtöbb társas helyzetben igyekszem magamba szívni az információt arról, mi az, ami működik, és mi az, ami nem.

Ebben a kötetben bemutatom mindazt, ami tapasztalatom szerint a felnőttek és a gyerekek közötti kapcsolat fenntartása során a legjobban beválik – még akkor is, ha a te kiskamaszod azzal áltat, hogy ő aztán hallani sem akar semmi ilyesmiről. Segítek abban, hogy megbeszéld vele az ő életkorában előkerülő fajsúlyos témákat, hogy olyan önbizalommal, törődéssel, megküzdési képességgel és jellemmel léphessen be a kamaszkorba, amilyet minden generáció kíván a következőnek.

Ennyit magamról…

Lássuk inkább a könyvet!

Miért pont ez a tizennégy beszélgetés került bele? Az itt tárgyalt témák azokat az általános minőségeket, készségeket vagy felfogásokat érintik, amelyekkel a szülők szeretnék felvértezni a gyermekeiket. Ha időben beszélgetést kezdeményezel róluk a csemetéddel, elébe mehetsz a dolgoknak, és megteremtheted az alapokat ahhoz, hogy kedves, egészséges, szorgalmas, kreatív, együttérző és sikeres emberré fejlődjön, még mielőtt a középiskolában szélesebb körű tapasztalatoknak lenne kitéve, és zavaró tényezők befolyásolhatnák.

A könyvben nem szenteltem külön fejezetet a legújabb trendi témáknak, mint például a szextingnek, az e-cigarettának, a közösségi média helytelen használatának vagy a hírfolyamunkban rendre megjelenő aktuális, félelmet keltő egyéb topikoknak. Azért nem ezt a megközelítést alkalmaztam, mert ha mind a tizennégy beszélgetés egy-egy figyelmeztetés lenne, az senkinek sem volna túl szórakoztató; helyette abban bízom, hogy a művem mind a szülők, mind a gyerekek számára kellemesebbé és eredményesebbé teszi az egymással folytatott párbeszédet.

Ennek ellenére tudom, hogy sok szülő konkrétabb, égetőbb kérdésekkel lapozza majd fel ezt a könyvet, például: „Hogyan mondjam el a gyerekemnek, hogy ne keressen rá pornótartalmakra? Segítség!” Feltétlenül beszélgess el a csemetéddel azokról a kérdésekről, amelyekkel fiatal serdülőként szembesülhet, és nem hagylak cserben e tekintetben sem. Minden egyes átfogó témakörhöz konkrét, gyakran felmerülő kérdéseket tartalmazó forgatókönyveket mellékeltem, és ezeket használom a nagyobb leckék kiindulópontjaként. A „Beszélgetés a szexualitásról” című fejezetben beszélek a pornóról is, és az egyik példámban az iskolai randizással, a másikban a beleegyezéssel, a harmadikban pedig a biszexualitással kapcsolatos párbeszédeket találsz. A „Beszélgetés az impulzív viselkedésről” című fejezetben olyan dialógusok szerepelnek, amelyek a testvérekkel kapcsolatos érzelmi kitörések vagy éppen a stick-and-poke (kézi) tetoválások köré épülnek fel (az utóbbit könnyen behelyettesítheted a gyermeked iskolájában jelenleg érvényes aktuális testkárosító trenddel, mint amilyen például a radírkihívás vagy a piros pacsi). A valódi kihívások, amelyekkel a kamaszoknak szembe kell nézniük, különféle megközelítésben, több fejezetben is felbukkannak a nagyobb témákba ágyazva.

Megértem, hogy elkeserítő lehet egy felsős diákot arról győzködni, hogy figyeljen rád. Gyakran érezheted úgy, hogy az a legjobb megoldás, ha hozzá sem szólsz. Rengeteg olyan szülővel találkoztam, aki nem beszélget a kiskamasz gyermekével a fontos dolgokról, mert fogalma sincs, hogyan tegye hatékonyan, hosszú kihagyás után azonban később még nehezebben sikerül újra megtalálnia a hangot vele. Sok, felsős diákot nevelő szülő panaszkodik, mert a gyerekek ebben az életkorban kezdenek eltávolodni tőlük, és elgondolkodni azon, kik szeretnének lenni a szüleiktől függetlenül. A középiskolások szülei pedig azért aggódnak, hogy képes-e a tizenéves gyermekük a megfelelő döntéseket meghozni, miközben a felnőttkor határait ostromolva olyan döntésekkel szembesül, amelyeknek életre szóló következményük lehet. Nincs ok az aggodalomra. Ez a könyv hidat képez a szülői lét e szakaszai között, és új nyelvezettel vértez fel, hogy képesek legyetek továbbra is kapcsolódni egymáshoz.

Ha már a nyelvről beszélünk, íme, egy szókinccsel kapcsolatos probléma: Hogyan nevezzük ezeket a teremtményeket, akikkel egy fedél alatt élünk? Kiskamaszok, tizenévesek, tinédzserek, fiatal serdülők, gyermekek, gyerekek, a csemetéink? A válasz „igen” az összes meghatározásra, következetesség nélkül és előre kiszámíthatatlan módon. Tíz és tizennégy éves kor között a gyerekek fejlődési szempontból ide-oda ugrálnak. Szülőként úgy gondoljuk, hogy a felnőtté válás lineáris folyamat, és az olyan fontos tulajdonságok esetében, mint az érettség és a felelősség, a gyerekek folyamatosan haladnak előre. Az igazság azonban az, hogy egyet lépnek előre, aztán kettő–tíz lépést hátra. Egyik nap még üzenetet írnak a szerelmüknek, és kiabálnak veled, hogy hagyd el a szobájukat, másnap pedig újra a régi játékaikkal játszanak, és melletted akarnak aludni. Éppen ezért nehéz őket felcímkézni. Miközben olvasod a könyvet, észre fogod venni, hogy ezeket a kifejezéseket felváltva használom erre a korosztályra, mert nem egyszerű pontosan behatárolni őket. Be kell vallanom, ez az egyik dolog, amit a legjobban szeretek bennük.

Még valami, mielőtt hozzáfognál a fejezetek elolvasásához. Szeretném, ha elképzelnéd a következő képet. Fallabdáztál már valaha? Első alkalommal elég félelmetes. A cipőd csikorog a padlón, izzadsz, a labda pedig megjósolhatatlan módon, nagy sebességgel mozog. Kezdőként a legjobb esetben kínosan és zavarban érzed magad, ha elhibázod. Rosszabb esetben eltalálnak – az pedig fáj. Ám egy kis gyakorlással a fallabda szórakoztatóvá válik, méghozzá a pálya négy fala miatt. Gondolj úgy a beszélgetéseitekre, mint egy fallabdameccsre! Ne félj attól, hogy nem tudod irányítani a helyzetet! Hagyd, hogy a labda oda pattanjon, ahova akar, tudva, hogy ott vannak a falak, amelyek fenntartják a pozitív közeget! Mik a te falaid? Nos, nem tudom. De mesélhetek az enyémekről.

A gyerekeim kicsi kora óta védtem az életünk négy területét, amelyekről úgy gondolom, hogy biztonságos hellyé teszik az otthonunkat: ezek pedig az alvás, az önállóság, a feltétel nélküli szeretet és a méltóság. Az alvás alap. Kielégítő éjszakai alvás nélkül egyikünk sem képes a legjobb formáját hozni. Nem voltam különösebben szigorú szülő, de a lefekvési időre gondosan ügyeltem. És ha feszültté vált a helyzet, nyugodtan mondhattam azt, hogy „Aludjunk rá egyet, és beszéljünk róla holnap!”, ami szinte mindig segített. Az önállóság számomra is fontos. Általában választási lehetőséget kínáltam fel a gyerekeimnek, így gyakorolhatták az önálló gondolkodást, és még ha nekem nem tetszett is, amit választottak, jó érzés volt tudni, hogy meg fogják tanulni. Nem az volt a feladatom, hogy rávegyem őket, ugyanúgy gondolkodjanak vagy viselkedjenek, mint én vagy bárki más adott esetben, hanem az, hogy megfelelően gondolkodjanak és cselekedjenek saját maguktól. A harmadik falam a feltétel nélküli szeretet. Történjék bármi, világossá tettem a gyerekeim előtt, hogy számíthatnak a támogatásomra és a szeretetemre még akkor is, és főleg akkor, amikor idegesek a rossz döntéseik és a hibák miatt, amelyeket vétettek. Végül pedig gyakran beszélek arról, hogy minden ember, nem csak a családtagok, eredendően értékes, amit tiszteletben kell tartanunk gondolatban és a tetteinkben egyaránt. Ezzel a négy fallal a helyén úgy éreztem, a többi dolgot engedhetem szabadabban mozogni. A te falaid a te családodra lesznek jellemzőek, és arra biztatlak, tölts egy percet azzal, hogy átgondolod őket, aztán beszélj a szeretteidnek arról, mit jelentenek számodra.

Hogyan olvasd ezt a könyvet?

Tudod, hogyan kell könyvet olvasni: az elejétől a végéig, nem igaz? Általában igen, ez a legészszerűbb megközelítés. Kivéve, ha kiskamasz vagy fiatal tinédzser gyermeked van, mely esetben valószínűleg pánikba esve, a zűrzavar vagy a teljes zavarodottság közepette jutottál el ehhez a könyvhöz. A legtöbben rögtön a név- és tárgymutatóhoz lapoznak, valami konkrétumot keresve, ami a semmi közepére vezet, de éppen a megfelelő helyre. Én ennek az unortodox megközelítésnek vagyok a híve, mivel az idő rövid, a tennivalók listája pedig hosszú, és olykor gyors válaszra van szükség. Viszont volna egy apró kérésem: szánj elég időt az első három fejezet elolvasására, mielőtt a konkrét beszélgetéseknek szentelt fejezetekhez ugranál (olyan sorrendben, ahogy éppen aktuális). Az első rész rövid ugyan, de kedvet csinál a második részhez, amelyben a konkrét témákra vonatkozó párbeszédminták szerepelnek.

A második résztől a könyv amolyan „Válassz saját kalandot!” típusúvá válik. A „Beszélgetés…” fejezeteket bármilyen sorrendben olvashatod, attól függően, hogy éppen mely témák a legaktuálisabbak a családod esetében. Viszont ha nincs sürgős megoldást igénylő problémád, a legegyszerűbb sorrendben haladni, egyrészt azért, hogy tudd, hol tartasz, másrészt pedig mert úgy fűztem egymás után a témákat, hogy az egyszerűbbekkel kezdhesd a gyakorlást, és az árnyaltabb témák felé haladhass. Készen állsz? Akkor hagyjuk, hadd pattogjon az a labda!

Első rész
Felkészülés a beszélgetésre

1. fejezet Ideje megtanulni egy új nyelvet

Gyermekeddel mindig is sajátos nyelvet osztottatok meg egymással. Csecsemőkorában ezért tudtad, melyik sírás jelentette azt, hogy „éhes vagyok”, és melyik azt, hogy „ki kell cserélni a pelenkámat”. Ezért volt világos számodra – a bébiszitterrel és a nagyszülőkkel ellentétben, akik értetlenül álltak a jelenség előtt –, hogy amikor a kétévesed átszellemülten azt visította, „Ugaku!”, akkor a plüsskutyáját, Benjamint kérte. Attól a naptól kezdve, hogy a csemetéd megszületett, vele közösen fejlesztettétek ezt a sajátos nyelvet.

Egészen felső tagozatos koráig.

Tizenegy éves koruk körül a gyerekek – normális és szükséges módon – kezdenek eltávolodni a szüleiktől. Amint elindulnak a felnőtté válás hosszú útján, az első és legfontosabb dolog, amit tesznek, hogy fokozatosan kialakítják a saját identitásukat. Egyszerűen fogalmazva ez azt jelenti, hogy rájönnek, kik is ők tőled függetlenül.

Ahogy a nyelvnek az a dolga, hogy összekösse egymással a csoportokat, a kiskamaszoké az, hogy elszakítsák a kötelékeket. Bár a folyamat fájdalmas lehet, azok a gyerekek, akik serdülőkorukban nem kezdik el kinyilvánítani az önállóságukat, később nehezen tudnak egészséges partnerkapcsolatot teremteni. A mérgező vagy társfüggő kapcsolatok elkerülésének egyik kulcsa, ha mindkét fél erős önismerettel rendelkezik, de ez csak akkor alakul ki, ha lehetőséget adunk a fiataloknak arra, hogy megtalálják a saját stílusukat, értékeiket, érdeklődési körüket és meggyőződéseiket. Bár segít, ha tudod, hogy ez a fajta szeparációs viselkedés fejlődési szempontból teljesen helyénvaló, és nem arról van szó, hogy a gyermeked mogorva vagy csak minden ok nélkül ellenkezik, ennek ellenére elutasításként élheted meg ezt a helyzetet, és erősödhet ez az érzésed, amikor a gyermekednek már lehetősége van szélesebb körű tapasztalatokat szerezni, amelyek közül sok potenciálisan veszélyes lehet. Természetes, hogy mindezek során védeni és támogatni akarod.

Amikor a gyerekek kiskamaszok lesznek, nehéz megvédeni és támogatni őket, mivel gyakran a legelső dolog, amit tesznek, hogy megszakítják a kommunikációt. A szülőket általában váratlanul éri a dolog, és feljebb tekerik a hangerőt. Olyanokká válnak, mint a turisták egy idegen országban, akik próbálják kitalálni, hogyan kommunikáljanak a helyiekkel. Találkoztál már valaha frusztrált felnőttel, aki éppen igyekezett megértetni az álláspontját egy zárkózott tizenkét évessel? Többnyire ugyanazt hajtogatják újra és újra, egyre lassabban és egyre hangosabban. „Azt mondtam, hogy TEDD LE AZ IPAAAAADET!” Amikor a saját szavaidat ismétled, kiabálsz, vagy lassabban beszélsz, az pont olyan, mint amikor az amerikai turista úgy próbál boldogulni Olaszországban, hogy „ah” hangot biggyeszt a szavai végére: „I likah the pizza, pleasah.” Nem érsz célt vele, és mellette teljesen tanácstalannak tűnsz.

Szóval akkor hogyan egyeztessük össze a kiskamaszaink leválási törekvését azon szülői vágyunkkal és kötelességünkkel, hogy biztonságban tudjuk őket, és bízhassunk abban, hogy talpraesetten viselkednek, miközben kapcsolatban is maradunk velük? Meg kell tanulnunk egy új nyelvet. Nem jön ösztönösen, de könnyebb, mint gondolnád. Ez a könyv lesz a kalauzod és a tolmácsod.

Sok minden változott azóta, hogy tizenévesekkel és a szüleikkel kezdtem el foglalkozni. 2005-ben még senki sem gondolt a közösségi médiára, és a legizgalmasabb technológia, amelyet egy gyerek a kezébe vehetett, az iPod touch volt. Az öngyilkosságok száma 2000 óta harminc százalékkal emelkedett, a legnagyobb mértékben a tíz–tizennégy éves lányok körében.1 Tizenöt éves korára a tizenévesek harminc százaléka fogyasztott már legalább egy pohár italt.2 Az e-cigarettát kipróbáló felső tagozatos diákok száma 2018-ban negyvennyolc százalékkal növekedett.3 A serdülők körében diagnosztizált klinikai depresszió 2005 óta harminchét százalékkal nőtt.4 Az iskolai lövöldözések mindennapos hírré váltak, és ma már a vészhelyzeti riadó is szerves része az iskolás gyermekek életének. Ám ahogy a mondás tartja, bizonyos dolgok sosem változnak. Noha a fiatal serdülők élete bonyolultabbnak tűnik, mint eddig bármikor, ma is ugyanolyan egyszerűen, kiszámítható és megbízható módon segíthetünk rajtuk: úgy, hogy beszélünk velük. Nem nekik vagy hozzájuk, hanem velük.

A gyerekek, akikkel foglalkozom, ugyanezt mondják. Azt szeretnék, ha a szüleik többet beszélgetnének velük ezekről a témákról. Akkor mi gátolja meg a szülőket abban, hogy megtegyék? Biztosan nem a vágy hiánya.

Vegyük például Sonia barátnőmet, egy dolgozó anyát, aki mindig is büszke volt a lányával, Elaine-nel való szoros kapcsolatára. Az a fajta páros voltak, akiknek saját poénjaik vannak, hétvégente „csajos programot” csinálnak, és úgy csevegnek egymással, mint a régi barátok, akár az autóban, akár egy iskolai rendezvényen ülnek. Ám amikor Elaine hetedikes lett, kezdett eltávolodni Soniától, egyre több időt töltött a családtól távol, és elhárította az anyukája közös viccelődésre tett próbálkozásait. Amikor Elaine már csak gyorsan végigette a közös családi vacsorákat, az autóban állandóan a fülében volt a fülhallgatója, és visszautasította a hétvégi közös manikűrt is, Sonia aggódni kezdett. „Olyan dolgokat ajánlottam fel neki, hogy csináljunk közösen, amiket mindig is szeretett. De egyik sem érdekelte. Még azt is felvetettem, hogy hívja meg egy barátnőjét. És még erre is nemet mondott.” Sonia nem akarta feladni a kapcsolatát Elaine-nel, ezért könyörögni kezdett neki. Végül a férje megjegyezte, hogy Sonia „úgy viselkedik, mintha ő maga is felsős diák lenne, aki fel akarja kelteni a népszerű lány figyelmét”.

Sonia annyira aggódott a lánya eltávolodása miatt, hogy megfigyelőprogramot telepített a telefonjára, és elolvasta a szöveges üzeneteit meg a közösségi oldalakon folytatott beszélgetéseit. Megtalálta Elaine naplóját is, amit titokban elolvasott, és abból értesült róla, hogy egy egy évvel felette járó fiú azt kérte tőle, küldjön magáról egy olyan fotót, amelyen nincs rajta póló, ahogy az is világossá vált számára, hogy Elaine nem tudta, mit válaszoljon a fiúnak. Sonia nehéz helyzetben találta magát, és próbálta kitalálni, miképpen hozza Elaine tudomására, hogy ismeri a titkát, anélkül, hogy felfedné a kártyáit, hiszen azzal akár örökre elveszítheti a lánya bizalmát. Ekkor fordult hozzám, mert elveszettnek érezte magát, és tanácsra volt szüksége, mi legyen a következő lépés.

Hank, aki egy fiút és egy lányt nevelt egyedülálló apaként, egészen más helyzetben volt, és azért keresett fel, mert a fiát, Elijah-t rajtakapták, hogy ivott egy buliban. Hanket készületlenül érte a dolog, amikor a partit rendező szülő felhívta. Ő mindig nyíltan beszélt a gyermekeivel a családja alkoholizmussal kapcsolatos múltjáról, és a veszélyekről, amiket az alkohol rejt magában, különösen a genetikai adottságaik fényében. Biztos volt benne, hogy Elijah kétszer is meggondolja, mielőtt alkoholizálni kezd – különösen ilyen fiatalon –, ám ezek szerint hiába tudott a fiú mindenről, egyáltalán nem jelentett számára visszatartó erőt. Mivel úgy tűnt, Elijah nem képes tisztán gondolkodni a szeszesital-fogyasztással kapcsolatban, Hank a további beszélgetések helyett négy hónapos szobafogságra ítélte, és reménykedett benne, hogy megtanulja a leckét az alkoholfogyasztás veszélyeiről.

Sokunknak ismerősek ezek a helyzetek. Elutasítva érezzük magunkat, ami aggodalomba csap át, majd csapdába esünk egy, a gyerekeinkkel folytatott sakkjátszmában, és nem tudjuk, hogyan találjuk ki a stratégiát a sarokból. Sonia és Hank erősen vágytak rá, hogy kapcsolatot teremtsenek gyermekeikkel, de értékes információ is volt a birtokukban, amit meg akartak osztani velük. Mégis, amikor a beszélgetésre tett kísérleteik kudarcot vallottak, mindkét szülő sebességet váltott, és feláldozták a beszélgetést a biztonság oltárán, mert úgy gondolták, a tizenéves gyermekeik biztonsága fontosabb, ezt pedig folyamatos megfigyeléssel próbálták elérni. Hank nem engedte el a fiát otthonról, így mindig szemmel tarthatta, Sonia pedig nyomon követte a lánya online folytatott beszélgetéseit, sőt egyenesen kémkedett utána a naplója elolvasásával.

Néha úgy tarthatod leghatékonyabban biztonságban a gyermekedet, ha leszűkíted a világát. Ez nem egy olyan könyv, amelyik semmibe veszi a határokat és a fegyelmet. De olykor a szülők azért folyamodnak a „bezárásos” módszerhez, mert úgy érzik, nincs más járható út. Nem bíznak benne, hogy a gyermekük okos döntéseket hozna, ezért megfosztják a választás lehetőségétől. A dolog iróniája, hogy gyakorlás nélkül a gyerekek nem fognak megtanulni okos döntéseket hozni. Tekintettel arra, hogy szükségük van jó és rossz tapasztalatokra, amelyekből tanulhatnak, a legjobb, amit egy szülő tehet, hogy segít nekik értékelni, feldolgozni és átgondolni, mi az, ami működik, és mi az, ami nem. Ez pedig kizárólag jó beszélgetéseken keresztül valósulhat meg.

Más szavakkal: tapasztalat + beszélgetés = eredményes tanulás.

Ez a könyv segít beszélgetést kezdeményezned a gyermekeddel, annak ellenére, hogy elérte azt a kort, amikor teljesen természetes módon ellenáll ennek. Utóbbi tulajdonképpen azt jelzi, hogy most még fontosabb, mint eddig bármikor, hogy értelmes beszélgetéseket folytassatok. Az egyik gondolatmenet, amit a munkám során gyakran hallok, különösen azoktól a szülőktől, akik nem értenek egyet a megközelítésemmel, hogy: „Nem az a feladatom, hogy a gyerekem barátja legyek. Az a dolgom, hogy biztonságban tartsam.” Ez az érzés sokszor kéz a kézben jár az autoriter nevelési stílussal. A kíváncsiságot összekeverni az engedékenységgel vagy az empátiát a jóváhagyás igényével – veszélyes hiba. A kutatások és a józan ész szerint azok a gyerekek, akik a problémáikról nyugodtan tudnak beszélgetni gondoskodó felnőttekkel, egészségesebbek, boldogabbak, ellenállóbbak, és nagyobb esélyük van arra, hogy a jövőben sikeresek legyenek.

A könyvből megtudhatod, hogyan győzheted le a tizenévesekkel való beszélgetés leggyakoribb akadályait: honnan fogod tudni, melyek a legfontosabb témák, és hogyan fogj hozzájuk úgy, hogy ne idegesítsd vagy ijeszd el a gyerekeidet. Megmutatom, hogyan találd ki, mit érdemes mondanod, és milyen kifejezéseket kerülj, azt is, hogyan vond be őket, és miképpen tedd izgalmassá a beszélgetéseket, hogy máskor is szóba álljanak veled. A gyermekeket úgy tarthatjuk biztonságban, ha lefolytatjuk velük a megfelelő beszélgetéseket a megfelelő időben.

Karen főállású anya, aki rendszeresen részt vesz a havi Michelle’s Meet Ups programomban (amelyen a szülők névtelenül tehetnek fel nekem kérdéseket), és élő példája a remek beszélgetéseken keresztül megvalósuló nevelésnek. Három gyermeke van, nyolc és tizenhat év közöttiek, és eredetileg a legidősebbel, a félénk Aidannel kapcsolatban kért segítséget, akit sosem érzett olyan közel magához, mint a többieket. Aidannel kevés közös érdeklődési pontjuk volt a fiú gyerekkorában, ezért Karen leginkább csak sofőrnek és szakácsnak érezte magát mellette, semmint társnak vagy bizalmasnak.

Karen számára megkönnyebbülést jelentett, hogy az Aidannel folytatott értelmes beszélgetéseiknek nem kell ugyanolyanoknak lenniük, mint a másik két gyermekével. Megértette, hogy Aidan és ő nagy valószínűséggel nem fognak hosszasan vacsorázni együtt, és egy hamburger meg sült krumpli fölött nevetni vagy őszinte pillanatokat megosztani egymással. A rövid beszélgetések változást hoztak a kapcsolatukba. Karen sms-ekkel kezdte, röpke, de teljes beszélgetéseket folytatva így mindenről, az iskolai jegyektől a családi dolgokig. Miután Aidan megszokta az anyjával folytatott szöveges üzenetek mintáját és kiszámíthatóságát, és rájött, hogy ezek nem az ítélkezésről szólnak, ellenben tömörek és kiegyensúlyozottak, amikor egy szobában találták magukat, a beszélgetéseik már nem szorítkoztak arra, hogy mi lesz a vacsora.

Aidan ma már tizedikes, és Karen úgy gondolja, az évekig tartó alapozó munka, amit a beszélgetésre irányuló készségeik fejlesztésére fordított, kifizetődő volt. „Aidan most már sok mindenről beszélget velem, például hallok arról, min mennek keresztül a barátai. Nagyon jó érzés, hogy megbízik bennem annyira, hogy ezeket elmondja.” Ez a fajta bizalom nagyszerűen előrevetíti, hogy a fiú nem csak a mások életéről lesz képes beszélgetni Karennel. Ha Aidan olyan helyzetbe kerül, amelyben szüksége lenne egy felnőtt belátására, valószínűleg úgy fogja érezni, az anyukája már bebizonyította, hogy képes észszerűen viselkedni, így ő is tudna nyugodtan beszélni vele a saját dolgairól.

Jegyzetek

1. fejezet

1Sally C. Curtin et al., „Increase in Suicide in the United States, 1999–2014”, NCHS Data Brief, no. 241 (2016. április), https://www.cdc.gov/nchs/products/databriefs/db241.htm.

2Substance Abuse & Mental Health Data Archive, „National Survey on Drug Use and Health 2018” (elérés: 2014. február 22.), https://www.datafiles.samhsa.gov/study-dataset/national-survey-drug-use-and-health-2018-nsduh-2018-ds0001-nid18758.

3News Release, „Results from 2018 National Youth Tobacco Survey Show Dramatic Increase in E-Cigarette Use Among Youth over Past Year”, U.S. Food and Drug Administration, 2018. november 15., https://www.fda.gov/NewsEvents/Newsroom/PressAnnouncements/ucm625917.htm.

4R. Mojtabai, M. Olfson, B. Han, „National Trends in the Prevalence and Treatment of Depression in Adolescents and Young Adults”, Pediatrics 2016; doi: 10.1542/peds.2016–1878.

Tartalom

Bevezető – Ki vagyok én, hogy megmondjam?

Első rész – Felkészülés a beszélgetésre

1. fejezet: Ideje megtanulni egy új nyelvet

2. fejezet: Az új trükk-készleted

3. fejezet: Beszélgetésrombolók

Második rész – A tizennégy beszélgetés

4. fejezet: Beszélgetés a szülő-gyermek kapcsolatról

5. fejezet: Beszélgetés a függetlenségről

6. fejezet: Beszélgetés a baráti kapcsolatok változásáról

7. fejezet: Beszélgetés a kreativitásról

8. fejezet: Beszélgetés az öngondoskodásról

9. fejezet: Beszélgetés az igazságosságról

10. fejezet: Beszélgetés a technológiáról

11. fejezet: Beszélgetés a bírálatról

12. fejezet: Beszélgetés a kemény munkáról

13. fejezet: Beszélgetés a pénzről

14. fejezet: Beszélgetés a szexualitásról

15. fejezet: Beszélgetés a hírnévről

16. fejezet: Beszélgetés az impulzív viselkedésről

17. fejezet: Beszélgetés mások segítéséről

Hogyan tovább?

Melléklet: Kötetlen beszélgetést beindító kérdések

Jegyzetek

Köszönetnyilvánítás

Név- és tárgymutató

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.

Felhasznált betűtípusok
Crimson Pro – SIL Open Font License
Jost – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0