PHILIP ZIMBARDO

Életem

Az évszázad pszichológiája

Lejegyezte
Daniel Hartwig, Stanford Egyetem

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Zimbardo – Memorie di uno psicologo
– Intervista a Philip Zimbardo a cura di Daniel Hartwig,
Stanford University, Giunti, 2020

A mű eredeti címe:
An Oral History conducted by Daniel Hartwig

Published in English by the Stanford Historical Society.
© 2016–2018 Board of Trustees
of the Leland Stanford Junior University

Copyright © 2021 by the Board of Trustees
of the Leland Stanford Junior University
All rights reserved. This translation is published
by arrangement with Stanford University

A fényképeket a szerző bocsátotta rendelkezésünkre.

Borítófotó © 2011 Rod Searcey

Fordította Bíró Júlia

© Philip G. Zimbardo, 2021

Hungarian translation © Bíró Júlia, 2021

Hungarian edition © Open Books, 2021

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Jolsvai Júlia

Olvasószerkesztő Ungár Péter

Borítóterv Csík Vince

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus változat Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-050-7

Tartalom

Előszó a magyar kiadáshoz (Philip Zimbardo)

Előszó (Shari Young Kuchenbecker, Ph. D.)

Bevezető

1. Származásom és életem legjelentősebb eseményei

2. Mester- és doktori képzésem, korai tanítási tapasztalataim, kutatásaim és társadalmi aktivizmusom

3. Az egyetemi oktatói lét örömei a Stanfordon, új kutatások, tanítás és publikációk

4. Merőben új (és eredeti) kutatási területek felfedezése

5. Friss ötletek és új eredmények az Egyesült Államok történelmének egyik kiemelten fontos időszakában

6. Új meglátásaim cselekvési tervekben konkretizálódnak

7. Visszatekintés és a büszkeségre okot adó jövő reménye

Függelék

1. Válasz a stanfordi börtönkísérlettel kapcsolatban megjelent kritikákra

2. Az időperspektíva és az életünk

3. Rasszizmus és „pigmenthatalom”

4. Hogyan használta fel Jim Jones tiszteletes Orwell 1984‑ét követőinek leigázására, majd megsemmisítésére, kiegészítve a mai vezető politikusokra vonatkozó észrevételekkel

5. Civil kurázsi, erkölcsi elkötelezettség, hétköznapi hősiesség

6. Amikor az engedetlenség kötelesség

7. Sztereotípiafenyegetettség

8. Szexualitás az internet korában

9. Totò, Cialdini és a befolyásolás lélektanának alapelvei

10. Gonosszá válni, hőssé válni

Az interjúk készítésének időpontjai

A Függelék szövegeinek forrásai

Hivatkozások

Képmelléklet

Előszó a magyar kiadáshoz

Felkértek, hogy vázoljak fel néhány olyan témát, amelyek számot tarthatnak a magyar olvasók érdeklődésére, valamint térjek ki a Budapesthez fűződő, régóta fennálló és bensőséges kapcsolatomra és az ottani tevékenységeimre.

Életem során számos könyvet írtam, több mint hatvan tankönyvet, valamint kutatásokon alapuló szakkönyveket, emellett több mint hatszáz cikket, esszét és havi blogbejegyzést publikáltam. Szeretem megosztani a gondolataimat és az érzéseimet ily módon, ahogyan azt korábban személyesen is tettem a Stanford Egyetemen, szeretett pszichológia szakos hallgatóimmal.

Emlékirataim diktálása azonban mind szakmailag, mind emberileg egyedülálló élmény volt. Írás közben a gondolatok az elmémből az ujjaimba kerülnek, hogy a billentyűzeten végigfutva végül a számítógép képernyőjén jelenjenek meg szövegként. Amikor diktálok, a folyamat teljesen más; először elgondolkodom a kérdés értelmén, kimondott gondolataimat magnó rögzíti, majd a gépelt változat szerkesztését követően, mintegy varázsütésre, megjelennek a számítógép képernyőjén. Így született meg, négy két-két órás interjú formájában ez a könyv, amelyen a stanfordi történésszel, Daniel Hartwiggal több héten át dolgoztunk.

Az egészben az volt a legélvezetesebb, ahogyan Daniel végigvezetett az egész életemen, a legkorábbi gyermekkori emlékeimtől kezdve egészen addig, hogy milyen feliratot szeretnék a sírkövemre. És mindeközben felidéztem sok-sok eseményt, embert, utazást, a szép időket és a rossz időket, eredményeket, sőt pár negatív tapasztalatot is. Mindez meglepően összefüggően ömlött ki a számon.

Újraélhettem néhány örökbecsű pillanatot, a legfontosabb kutatási projektjeimtől kezdve, mint amilyen a stanfordi börtönkísérlet volt, az iraki Abu Graib börtönben végzett terepkutatáson át egészen a tekintélynek való engedelmesség megalkotójához, gimnáziumi osztálytársamhoz, Stanley Milgramhez fűződő kapcsolatomig.

De a több száz oldalon átívelő visszaemlékezéseim között vannak szomorú pillanatok is, mint például amikor ötévesen majdnem meghaltam egy fertőző betegségben, vagy a szegénység puszta léte miatti megszégyenítés, és a többi gyerek, sőt felnőttek részéről is engem érő önkényes diszkrimináció – voltam én már zsidó, fekete, Puerto Ricó-i, sőt olasz maffiózó is!

A legbecsesebb élményeim közé tartozik azonban az elmúlt évtized, amikor felfedeztem Budapestet, és Magyarország felfedezett engem! Halácsy Péter és Orosz Györgyi, akik követték az életpályámat, meghívtak előadást tartani Budapestre. Az előadásomat az új Heroic Imagination Project moduljainak ismertetésével fejeztem be, amelyek Lengyelország-szerte már jól működtek. A nagy sikerre való tekintettel másnap tartottam egy kétórás Heroic Imagination Project workshopot – kb. húsz helyi vállalkozónak –, és sokan mondták, hogy szeretnének csatlakozni a projekthez. Létrehoztunk egy nonprofit szervezetet, a Hétköznapi Hősök Alapítványt, melynek vezetői Orosz Györgyi, Orosz Gábor, Tóth Zoltán, Halácsy Péter és én lettünk.

Nemcsak csapatként dolgoztunk kiválóan együtt, hanem sok fiatal önkéntessel is bővültünk, létrehoztunk egy irodát, elkészítettük a weboldalunkat és a logónkat, adományozói vacsorákat, árveréseket, élő tantermi bemutatókat és egyebeket szerveztünk. Györgyi volt a mi gyönyörű, dinamikus vezetőnk, Zwickl Annamária segítetett fejleszteni az iskolai programjainkat, a csodálatos Fejes-Martinez Krisztina pedig megszervezte azokat és ő tartotta a csodás tréningeket. Filep Erika segítette financiálisan a munkánkat évekig, Kispesta Zsuzsa pedig az önkénteseket és a munkatársakat válogatta és készítette fel. Gábor a végzős hallgatóinak kutatócsoportját használta a képzéseink hatékonyságának felmérésére. A HIP zászlaja alatt immár tucatnyi országban működő szervezetünk közül a magyar programunk lett a legerősebb.

Nagyszabású konferenciákat is rendeztünk, több száz résztvevővel és meghívott vendéggel. Témáink között szerepelt többek között az előítéletekkel való szembeszállás és a hétköznapi hősiesség előmozdítása. A legmegrázóbb előadást legkedvesebb barátom, dr. Edith Eva Eger, nekem csak Edie, Auschwitz magyar származású túlélője tartotta. Varázslatos előadása után Edie mindenkit felhívott a színpadra, hogy táncoljanak vele – több százan tettek eleget a kérésének – hagyományos magyar népzenére.

Meghívtak előadásokat tartani az Eötvös Loránd Tudományegyetemre és néhány középiskolába, magánbeszélgetéseket folytattam különböző pedagógusokkal. A legszokatlanabb meghívás az volt, amikor néhány órán át négyszemközt beszélgettem Magyarország miniszterelnökével, Orbán Viktorral a könyveimről, miközben ő eszpresszót készített nekem, majd egy közös fotót is készítettünk.

Philip Zimbardo

Előszó

Hol is kezdje az ember, amikor Előszót írhat a világ egyik leghíresebb pszichológusának önéletrajzához?

„Ez itt egy szociálpszichológia kurzus – jelentette be –, és nem lesz tankönyv, mert még nem tudunk róla eleget.”

Stanford Egyetem, 1970 tavasza. Phil még abban a negyedévben színpadra állított valós életdrámákat, köztük egy pénztárcarablást a közönség beavatott, szerepet játszó tagjaival, és elsütött egy pisztolyt egy szemléltető bemutató kellős közepén. Ahogyan az alább olvasható önéletrajzi történetében is teszi, Phil segített nekünk megtapasztalni a világot in vivo, úgy, ahogy ő látta, érzékelte és ösztönösen megértette – örökre átformálva a szemléletünket és társadalmi világnézetünket.

A szituációknak irdatlan erejük van, és mi mindannyian játékosok vagyunk.

Vajon hol is kezdjem annak az önéletrajzi kötetnek az Előszavát, amely a világ egyik legkedvesebb, legnépszerűbb, leghíresebb – ha nem a leghíresebb – és legtermékenyebb pszichológusáról szól? Ahogy a hollywoodi filmesek és a regényírók gyakran teszik, úgy döntöttem, hogy a közepén kezdem, a stanfordi egyetemi tanulmányaimmal. Phil akkor harminchét éves volt; még messze nem élete derekán, de, amint a könyvből majd megtudják, már akkor is sokat publikált, és többet ért el, mint egy átlagos egyetemi tanár az egész karrierje során.

Önt, kedves olvasó, legyen akár a pszichológia, az antropológia, a politikatudomány, a szociológia, a történelem, a közgazdaságtan, a filozófia vagy az emberi természet rajongója, legyen akár diák, kolléga, fiatal, idős, vagy olyan eklektikus, integratív gondolkodó, mint Phil – az élettörténete magával fogja ragadni.

Mert bizony tény, hogy a szociálpszichológia néhány úttörő, innovatív elmélete Phil életéből és leghíresebb transzlációs kutatásából, az 1971 nyarán elvégzett stanfordi börtönkísérletből származik.

Senki sem tudta, hogy mi fog történni, de Phil talán sejtette. Megszervezte a környezetet – egy nagy erejű szituációt teremtett –, azt mondta: „Akció indul, csapó!”, és belekezdett egy kéthetes kísérletbe, amelyik végül mindössze hat napig tartott.

Ő maga is szereplője volt ennek a drámai társadalmi börtön-tanulmány-színdarabnak, így a saját szájából és a saját, szórakoztató hangján hallhatjuk tapasztalatainak leírását, miáltal páratlan lehetőségünk nyílik arra, hogy mi is lássuk/érezzük/halljuk/megérintsük a világot, úgy, ahogyan Phil tette és ma is teszi, immár a levont következtetések tudós bölcsességével felvértezve.

Mit fogsz te mindebből megtanulni? Hogyan fogsz te fejlődni a tanultak segítségével?

Nekem ebben a folyamatban a Phil kivételes társadalmi és életszemléletére utaló, finoman elszórt nyomok szolgálnak útmutatóul, amelyek úttörő kutatói és tanári pályafutását keretezik, egyúttal dúsan átszövik személyes történetét. Phil elmagyarázza, hogy az időperspektívával, a félénkséggel és más egyebekkel kapcsolatos meglátásai a fogoly és őr paradigmából erednek, amelyik tanulmányok százait és Időparadoxon (2009){1} könyvét inspirálta. Később Phil a börtönreformok szókimondó szószólójává vált, majd évekkel később, az Abu Graib-i fogolybántalmazásokat és a gonosz természetét górcső alá véve írta meg A Lucifer-hatás – Hogyan és miért válnak jó emberek gonosszá? (2008){2} könyvét. A félénkség pedig, érvelt Phil, olyan, mintha az ember a saját börtönében raboskodna. Ő és kollégái felfedezték, hogy az emberek több mint 85%-a állítja magáról, hogy félénk, vagy félénk volt, ami rávilágított a klinikai terápiás beavatkozás szükségességére, egyúttal egy újabb lehetőségre, hogy Phil empátiája és emberbaráti szeretete ismét érvényesülhessen embertársainak szolgálatában, oktatásában és segítésében.

Ha kezünkbe vesszük Phil önéletrajzát, már a kezdet kezdetén találkozhatunk az öt és fél éves Phillel, aki szamárköhögéssel és kétoldali tüdőgyulladással kerül a manhattani Willard Parker Gyermekkórházba. A rideg kórteremben, 1938-ban, Phil magára vállalta, hogy szórakoztatja a beteg gyerekeket, akik rádió, televízió és szülői gondoskodás nélkül töltötték sivár napjaikat. Történeteket talált ki, korán latba vetve azon kivételes képességét, hogy beleélje magát mások helyzetébe. Leírja a hosszú kórházi éjszakákat, elmeséli, miképpen vált áhítatos hívővé, és hogyan tanította meg magának a meditációt, amit később a hipnózis, a fájdalomcsillapítás és az alternatív gyógymódok kutatásában is alkalmazott, és még fiatal professzorként publikált is egy tanulmányt a terápiás beavatkozásokról.

A katolikus, második generációs olasz Phil többrétegű élettapasztalatáról mesél: etnikailag tévesen azonosították, és hol zsidónak, hol szicíliai olasz maffiózónak, hol Puerto Ricó-inak, afroamerikainak vagy szocialistának könyvelték el. Korai személyes meglátásai a csoporton belüli és a csoportközi viszonyokról rendkívül erőteljes kiindulópontként szolgáltak későbbi kutatásaihoz, beleértve első publikációját húszéves korában.

Hogy mennyire kedvelték őt a diákok? Nos, a Stanford Egyetem minden évben a legjobb és legokosabb oktatókat hívja meg, hogy „mintaórát” tartsanak a gólyáknak a felvételi hétvégén, valamint az Alumni Egyesület hétvégéjén, az általában telt házas Classes Without Quizzes elnevezésű rendezvényükön. Természetesen Phil Zimbardo volt ezeknek a rendezvényeknek a sztárja, az ő előadásain még állóhelyek sem igen akadtak, nemhogy ülőhelyek. Hogy miért? Egy példa. 1997 tavaszi negyedéve, Phil, Bevezetés a pszichológiába. Betoppant a szokás szerint zsúfolásig megtelt Jordan Hallba, és felment a színpadra. A függöny szétnyílt, és egy Allen Funt-féle kandikamera-klip ment le, meglepő befejezéssel. Amikor a nevetés elült, Phil megkérdezte a hallgatóktól: „Miért vicces ez?” Néma csend. Végül egy kéz felemelkedett. A lány, aki jelentkezett, azt felelte: „az elvárások megsértése”. Phil felhívta a lányt a színpadra, ünnepélyesen átnyújtott neki egy gigantikus, egymillió dolláros kartoncsekket, és meghajolt. Újabb nevetés. Phil az elkötelezett tanulás, a diákközpontú oktatás és a transzformatív tanulás mestere volt, mielőtt még ezek a kifejezések egyáltalán felmerültek volna a felsőoktatásban.

Phil ünnepelt és többszörösen kitüntetett professzor, aki már nagyon fiatalon megkapta élete első egyetemi tanári kitüntetését a New York Universityn, 1965-ben. Ezt követte az Amerikai Pszichológiai Alapítvány díja (1975), majd a Phoenix-díj a Kiváló Tanításért a Stanford Pszichológia Tanszékétől; a Walter Gores-díj a Kiváló Tanításért a Stanford Egyetemtől (1990); Bing Fellow-díjat a Kiváló Tanításért a Stanfordon (1997); Nyugati Pszichológia Társaság éves Kiváló Tanár díja (1995); APA Division 2, Robert S. Daniel Kiváló Tanár díj (1999); a Dékán díja a Kiváló Tanításért a Stanfordon (1999–2000), és még sok más kitüntetés.

Ezen kívül Phil természetesen a pszichológia tudományának különbejáratú médiasztárja is, aki a Public Broadcasting Service (PBS) 26 részes pszichológiai ismeretterjesztő tévésorozatának, a Discovering Psychologynek (A pszichológia felfedezése, Annenberg/CPB projekt, 1986–1989) szakmai főtanácsadója, házigazdája, írója és narrátora volt. Az egyes epizódok és a sorozat számos díjat kapott, köztük a Tudományos Társaságok Elnökei által a tudomány közérthetőségének előmozdításáért odaítélt Carl Sagan-díjat (2002).

Sokan tudják, hogy Phil Zimbardo kivételes pedagógus és briliáns kutató, de azt vajon tudták-e, hogy a Brooklyn College-ban Phi Beta Kappa-tagként{3} szerzett diplomát pszichológiából, szociológiából és antropológiából, méghozzá Summa Honors kitüntetéssel? A pszichológia szempontjából szerencsés módon, egy baráti kérés következményeképpen Phil részt vett egy kutatásmódszertan kurzuson, és ennek hatására egy életre elkötelezte magát a pszichológia mellett.

A Brooklyn College után a Yale University elsőrangú doktori programja következett. Sok akadémikus ismerni véli – de igazából nem ismeri Phil kiváló tudományos képzésének történetét, professzorainak és kutatótársainak elit sztárcsapatát, sem pedig munkásságának terjedelmét, amely hatszáz publikációt, köztük hatvankilenc, a pszichológia legkülönbözőbb területeit átfogó könyvet ölel fel. A Yale professzora, K. C. Montgomery által feltett három fontos kérdés vezetett ahhoz, hogy Phil elutasította a University of Minnesota ajánlatát (ahová Stanley Schachter hívta), és elfogadta a Yale meghívását. Phil elragadó és szerény történeteket oszt meg a patkányok futtatásáról (seprűvel Bronxban) és a Linsley Chittenden Hall pincéjében eltöltött két-három évről, amelyek során hat cikket publikált rangos folyóiratokban, köztük a Journal of Comparative and Physiological Psychologyban, a Psychological Reportsban és a Science-ben. (1957–1958).

Nagyon fiatalon Phil kutatótársai és társszerzői között volt Neal Miller, K. C. Montgomery, Sarason, Berkowitz, Ebbesen, Gurwitz, Judith Rodin, Lee Ross és Christina Maslach, hogy csak néhány nevet említsünk.

Phil Zimbardo negyvennyolc oldalas önéletrajzában szerepelnek diplomák, válogatott kitüntetések, díjak, köztük tiszteletbeli tagságok, nemzetközi és hazai meghívások, prezentációk, workshopok, előadások, szakmai tagságok (huszonegy társaság tagja, köztük az Amerikai Pszichológiai Társaság tizenkét részlegének), médiaszereplések (rádió, televízió, hírműsorok), interjúk, és csak néhány tudományos cikk a sok közül.

Egy apró bronxi lakásban élő szicíliai nagycsalád legidősebb fiaként Phil leírásai a családról, a barátokról és a személyes kihívásokról szakmai karrierjének társadalmi szövetévé válnak. Mint írja, a sivár Bronxban népszerű, csodált tinédzserből a gyönyörű, napsütötte Kalifornia elit gimnáziumában szociálisan teljesen elszigetelt, mellőzött srác lett – alig néhány hét alatt. Miután a családja visszaköltözik Bronxba, Phil megosztja a kirekesztettségével kapcsolatos gondolatait osztálytársával, Stanley Milgrammel. Mindketten egyetértenek abban, hogy Phil ugyanaz a fickó! Mire jönnek rá Phil és Stanley?

Phil szerény, mégis kritikusan ítélkező, szókimondó és semmihez sem fogható történetei Milgramről (akit gátlástalannak tartott a szívrohamát megelőzően), a valaha elvégzett legetikátlanabb kísérletről (amit egy török származású pszichológus folytatott, aki tényleg bántotta azokat a szegény gyerekeket), az egyetemi kinevezési bizottságok kulisszák mögött hozott döntéseiről, valamint saját pszichológiai belső folyamatairól (betagozódás, kitartás, kemény munka stb.) intimek, leleplezők, és időnként már-már súrolják a politikai korrektség határát. De Phil ilyen, és Phil mindig önmagát adja.

Igen, elfogult vagyok. A patkányok felfedező viselkedésétől a kognitív érzelmi terápiáig, a kívülállók segítő magatartásának előmozdításától az Everyday Heroes (Hétköznapi hősök) dombornyomott szilikon karszalagokig, a félénkség kutatásától az időperspektíváig, a helyzetek hihetetlen erejű meglátásaitól a legújabb, világszerte tanított Heroic Imagination Project oktatási projekt moduljaiig Phil a pszichológia tudományának katalizátora és vezérlő csillaga volt öt évtizeden keresztül, és még sok minden vár rá.

Phil elkötelezettsége mások iránt rendíthetetlen. Ő alapította a Philip G. Zimbardo Oktatási Alapítványt (2005-től napjainkig) az olaszországi Szicíliában. Alapítója és elnöke továbbá a Heroic Imagination Projectnek, amely a hétköznapi hősiesség önmagunkban való felfedezésének és bátorításának szenteli a tevékenységét.

Phil történetét olvasva láthatjuk, ahogy a kihívásaiból lehetőségek lesznek; csalódásai új társadalmi felismerésekre és tanulásra ösztönzik, s mindeközben további kérdéseket tesz fel, amelyeket a jövőben vizsgálni és kutatni szeretne. Phil még mindig alakulóban van – és ebben a folyamatban a saját történetével válik példaképünkké, hiszen megmutatja, hogyan kell hasznos, kreatív és tevékeny, egyszóval teljes értékű életet élni.

Shari Young Kuchenbecker, Ph. D.
Az R. W. Research Incorporation igazgatója

Bevezető

A Stanford Történeti Társaság programja

Alábbi életinterjú a Stanford Történeti Társaság Oral History{4} programjának részét képezi, és a Stanford Egyetem Archívumának segítségével és közreműködésével jött létre. A program a Stanford Történeti Társaság Oral History Bizottságának irányítása alá tartozik.

A Stanford Történeti Társaság Oral History programjának célkitűzése és küldetése, hogy elősegítse és támogassa a Leland Stanford Junior University történelmi múltjának megőrzését, dokumentálását, tanulmányozását, megismertetését és terjesztését. A program középpontjában az egyetem mint felsőoktatási intézmény története áll, különös tekintettel a második világháborút követő, alapvető változásokat hozó időszakra, amelyet az intézmény kiemelt oktatóival, munkatársaival, öregdiákjaival, kurátoraival és másokkal készített interjúkon keresztül mutat be.

Az interjúk felvételei és azok leiratai értékes adalékokkal gazdagítják a Stanford Egyetem Archívumának meglévő írásos és fényképes anyagainak gyűjteményét. Az oral history történelem programjának interjúi az események és történések nem végleges, igazolt vagy teljes elbeszélései, hanem egyéni, szubjektív tanúságtételek, amelyekben az interjúalanyoknak a kérdésekre adott válaszai kifejezetten személyes jellegűek is lehetnek. Az interjúalany a saját emlékezetére hagyatkozva számol be a múltról. De az emlékek értelmezése egyedi és változó, mások másképpen idézhetik fel az eseményeket. Elsődleges forrásként való felhasználásakor, a múlt hiteles értékelésének és értelmezésének érdekében, az adott életinterjút össze kell vetni a kortárs írásos dokumentumokkal és életinterjúkkal. Az interjúalanyok kapcsolatban állnak vagy kapcsolatban álltak a Stanford Egyetemmel, de nem az Egyetem nevében nyilatkoznak.

A leiratokat a program munkatársai és az interjúalany közösen szerkesztik a nyelvtani és mondattani pontatlanságok elkerülése, összességében az áttekinthetőség és olvashatóság érdekében, de nem vetik alá azokat tényellenőrzésnek. Ennek a szerkesztési folyamatnak az eredményeként előfordulhat, hogy a leirat és a felvétel hanganyaga nem egyezik meg szó szerint.

Interjú Philip G. Zimbardo professzorral

Az elbeszélt történelem alábbi dokumentumában Philip G. Zimbardo pszichológus professor emeritus mesél a gyermekkoráról, a Yale Universityn folytatott mester- és doktori képzéséről, a Stanford Egyetem Pszichológia Tanszékén töltött éveiről, tudományos kutatásairól és azok fejlődési pályájáról, a politikai aktivizmus különböző formáiban való személyes részvételéről és a pszichológia fejlődésének előmozdításáról, különös tekintettel stanfordi munkásságára.

Zimbardo felidézi gyermekkorát, amelyet egy rövid ideig tartó kaliforniai, észak-hollywoodi tartózkodáson kívül teljes egészében Bronxban töltött; mesél kisgyermekkori betegségéről és kórházi lábadozásáról, és az abban az időszakban elszenvedett diszkrimináció epizódjaira is kitér. Beszél a középiskolai évek során kialakult barátságáról Stanley Milgrammel, aki a későbbiekben egy ellentmondásos, a tekintélynek való engedelmességet vizsgáló kísérlet okán tett szert hírnévre. Zimbardo mesél a Brooklyn College hallgatójaként elvállalt részmunkaidős állásáról a Broadway egyik színházában, és most is, ahogyan a későbbiekben is többször, megragadja az alkalmat, hogy hangsúlyozza a musical és a jazz iránti szeretetét.

Zimbardo visszatekint a Yale University mester- és doktori képzésének egyes részleteire, beszél karrierjének kezdeti szakaszáról, és felidézi azt a pillanatot, amikor a Stanford tanári karának tagja lett. Részletesen beszámol a Stanford épületében felállított álbörtönben lefolytatott kísérletről, az abból levont következtetésekről, és hogy azok mennyiben voltak a segítségére, amikor felkérték, hogy a védelem szakértőjeként nyilatkozzon egy amerikai katonai börtönőr ügyében, akit azzal vádoltak, hogy megkínozta az őrizete alatt álló foglyokat az Abu Graib börtönben, Irakban. Beszámol továbbá a stanfordi szimulált börtönbéli kísérlet eredményeinek felhasználásáról újabb projektjeinek fényében, amilyen például az alkalmazott pszichológia területéhez tartozó Stanford Shyness Project (stanfordi Félénkség projekt), nemkülönben a Heroic Imagination Project (Hétköznapi hősök projekt, HIP), amelyek a viselkedéskutatásban bekövetkezett súlypont-, illetve fókuszváltás következményeként jöttek létre. A lényegük az, hogy a körülmények és a helyzet által generált viselkedést hogyan lehetséges a „gonosz” tettek helyett a jó tettek irányába terelni. Zimbardo mesél továbbá a Stanford Egyetem Pszichológia Tanszékének fejlődéséről, és megemlékezik azokról a kiemelkedő pszichológusokról, akikkel karrierje során együtt dolgozott. Felidézi az Amerikai Pszichológiai Társaság elnökeként végzett munkáját, és beszámol a klinikai pszichológusokkal történő közös kutatásokat célzó és szorosabb együttműködést elősegítő programok elindítására tett erőfeszítéseiről.

Amikor politikai aktivizmusáról beszél, nemcsak a National Association for the Advancement of Colored People (Országos Szövetség a Színesbőrűek Felemelkedéséért) brooklyni szekciójának főtitkári tisztségéről beszél, hanem a Malcolm X-szel való találkozásáról is, valamint arról a cikkről, amelyet Donald Trump elnök mentális egészségi állapotáról írt, és amelyik a Psychology Today folyóiratban jelent meg.

Zimbardo stanfordi karrierje legkiemelkedőbb mozzanatainak felidézésével és intellektuális örökségének összefoglalásával fejezi be az interjút, nem felejtvén el megemlíteni azt az apró hozzájárulást, amelynek köszönhetően Stanley Getz személyében a Stanford Zenei Tanszéke egy ragyogó „rezidens zenésszel” gazdagodott.

ELSŐ FEJEZET

Származásom és életem legjelentősebb eseményei

Ősök, gyermekkor, család, és élet New Yorkban • Átmenetileg: irány Kalifornia • Az osztálytárs, Stanley Milgram karrierje és az engedelmességet vizsgáló kísérlete • A stanfordi börtönkísérlet (rövid összefoglalás) • Tanulmányok a Brooklyn College-ban • Társadalmi aktivizmus

Kezdjük azzal, hogy mesélsz a gyermekkorodról, a családodról és arról, hol nőttél fel.

Származásom két olasz városhoz kötődik. Az egyik Cammarata, amelyik kb. nyolcvan kilométerre van Palermótól, a másik Agira, az Cataniától kb. hetven kilométerre van. Anyai nagyszüleim Agirából, az apaiak Cammaratából valók.

Apai nagyapámat Filippo Zimbardónak hívták, a feleségét Verának, ők voltak az apám, George Zimbardo szülei. Anyám, Margaret Zimbardo családja a sziget másik oldaláról származik. Anyám leánykori neve Margaret Bisicchia, az ő apja cipész volt. A másik nagyapámnak, az apainak, aki után a keresztnevemet kaptam, borbély volt a mestersége. Alacsony származásúak voltak, és nem rendelkeztek semmilyen iskolai végzettséggel. Az 1800-as évek vége felé a szicíliai olaszok tömegesen vándoroltak ki az Egyesült Államokba, ők is ezzel a hullámmal érkeztek. Én második generációs amerikai vagyok, mert a szüleim már itt születtek.

Gyermekkor, kamaszkor, költözés a nyugati partra, majd vissza

New Yorknak abban a részében nőttem fel, amit Dél-Bronxnak hívnak. Egy gettó volt, mintha a harmadik világban éltünk volna. De mi akkor ezt nem tudtuk. Mi szépnek láttuk. Elmondhatom, hogy szegénységben nőttem fel, mert apám gyakran volt állás nélkül, és nem igazán szeretett dolgozni. Amikor borbélyként dolgozott, sokszor megvárakoztatta a kuncsaftjait. Születésétől fogva ajnározták és elkényeztették, mert hét leánygyermek után ő volt az első fiú a családban. Jól emlékszem, még évekkel később is, amikor már felnőtt férfi volt, a nővérei úgy bántak vele, mint valami kis herceggel. Egyébiránt hihetetlen adottságai is voltak, többek között abszolút hallása és tiszta énekhangja. Hallás után bármilyen dallamot le tudott játszani hangszeren. Minden húros hangszeren tudott játszani: zongorán és mandolinon, hegedűn és gitáron pedig kifejezetten jól. Tudott énekelni és táncolni, a mulatságokon mindig ő volt a társaság lelke.

Sajnos túl korán nősült, és a szüleimnek egymás után négy gyermeke született, másfél éves korkülönbséggel. Bajos dolog egyszerre sok kisgyereket nevelni. Én 1933. március 23-án születtem, még tartott a nagy gazdasági válság. Amikor apám munka nélkül volt, havonta kaptunk segélyt és élelmiszercsomagot, ezenkívül voltak számukra kijelölt ruhaelosztó központok. Ha az ember odament, hozzájutott használható ruhadarabokhoz. Ingyen volt, de megvolt az ára. Ma is emlékszem rá, ennyi év után is, amikor először mentem el egy ilyen „ruhás” helyre, egy óriási üzemcsarnokba. Azokban az időkben a gyerekek, a kisfiúk, hét-, nyolc-, de akár kilencéves korukig rövidnadrágot hordtak, utána pedig térdnadrágot, amit ma már senki sem visel. Ezt az ember úgy tíz-tizenkét éves koráig hordta, és akkor végre megkaphatta az első hosszúnadrágját. Kétfajta kordbársony térdnadrág létezett, a vastag és a vékony bordás. A többiek kicsúfolták azokat, akik vastag bordásat hordtak, mert az járás közben susogott. Miközben igyekeztem kiválogatni az óriási kupacokból a mikrokord nadrágokat, odajött hozzám egy férfi, és azt mondta: „Egy koldus ne válogasson. Fogd az elsőt, ami szembejön, és menj el.” Emlékszem, elsírtam magam, és azt mondtam neki: „Nem vagyok koldus. Magának meg ez a munkája. Azért kapja a fizetését, hogy udvarias legyen.” Vagy valami hasonlót.

Nos, ez is a szegénység egyik olyan velejárója, amiről a szegények nem beszélnek. A megaláztatás, amit a szegénység puszta ténye miatt kell elszenvedniük. Aztán jött a háború, és az apám elkezdett érdeklődni az elektronika iránt, és bármiféle képzettség és tapasztalat nélkül egy ismerősével, aki nála alig valamivel többet tudott a dologról, nyitottak egy kis rádiótechnikai boltot, ami viszonylag jövedelmezőnek bizonyult.

1947-ben aztán apám épített egy televíziókészüléket, gyakorlatilag egy kapcsolási rajz alapján, miután az alapismereteket megtanulta egy Puerto Ricó-i rádióműszerésztől, aki a házunkban, a Keleti 151. utca 1005-ös szám alatt működő műszaki üzletben dolgozott. Még most is emlékszem a készülékre. A képernyője kicsi volt, húsz centi átmérőjű, de megnéztük rajta az egész profi baseballbajnokságot. A döntőben a Yankees játszott a Dodgers ellen. Ötven centet szurkoltattam le minden gyerekkel, aki meg akarta nézni nálunk a meccset. Nagyszerű, csodás élmény volt. Csakhogy ismét előjött a régi probléma, miszerint az apám nem szeretett dolgozni. Mondom neki: „Papa, tisztában vagy vele, hogy megütötted a főnyereményt? Te már tudod, hogy kell összerakni, mi meg majd segítünk. Csináljunk még. Mindenki tévét akar venni.” Erre azt felelte: „Nem, nem. Egyet megcsinálni, az kihívás volt. Sajnálom, de nem érdekel.”

Hát ez volt a legszomorúbb az egészben. Korán tudatosult bennem, hogy a szegénységből csak úgy törhetek ki, ha tanulok. Ezt már egészen kicsi koromban megértettem. Imádtam az iskolát. Az iskolában rend volt és tisztaság. Nem az otthoni káosz. Ott megfeledkezhettem a szegénységről. Azokban az időkben a tanárok csodálatos, tiszteletre méltó emberek voltak. Igazi hősök. Eljöttek tanítani ezekbe a – nemritkán életveszélyes – szegénynegyedekbe, és nem csak a tananyagot sajátíttatták el velünk, valódi életleckéket adtak. A fejünkbe verték a személyes higiéné és az általános műveltség fontosságát. Az étkezés és terítés etikettjét ma is fújom. Azonnal felfogtam, hogy itt valami egészen különleges dologról van szó, és igyekeztem mindent magamba szívni.

Kitűnő tanuló voltam, és az általános iskola felső tagozatát már egy jobb iskolában kezdtem, a PS 52-ben,{5} ami egy fiúiskola volt. Ezt követően felvettek a Stuyvesant Gimnáziumba, de ott csak egy évig maradtam, mert ott is csak fiúkat tanítottak, amiből nagyon elegem lett. Noha a Stuyvesant Gimnáziumban igen magas színvonalú oktatás folyt, és fantasztikusan jó iskola volt, mégis átiratkoztam a koedukált James Monroe Gimnáziumba, ami ugyan Bronxban volt, de oda járt néhány barátom, és oda jártak a legszebb lányok.

1947 és 1948 fordulóján aztán a családom Kaliforniába, Észak-Hollywoodba költözött. Apámnak hét nővére és két öccse volt, akik mind ott éltek, és rábeszélték apámat, hogy mi is költözzünk oda, így legalább együtt lesz a család. Úgyhogy elindultunk, mégpedig egy DC-3-sal, tudod, melyik az, egy kifejezetten kicsi repülőgép. Valaki mesélte, hogy pont ilyen szerepelt Clark Gable és Carole Lombard valamelyik filmjében. Rendkívül drága utazás volt.

Huszonnégy órába telt a LaGuardiáról eljutni Burbankre, a hollywoodi repülőtérre, három vagy négy megálló közbeiktatásával, de persze nekünk, gyerekeknek, nagyon izgalmas volt.

Szerencsétlen körülmény, hogy 1948-ban Hollywood súlyos gazdasági válságba került, és a filmiparban óriási leépítések zajlottak. Így történt, hogy amikor megérkeztünk, apám sehol sem talált állást. (nevet) A vége az lett, hogy még rosszabb anyagi helyzetbe kerültünk, mint amilyenben New Yorkban voltunk. A szegénység maradt, csak a környezet változott, de az legalább gyönyörűséges volt.

Kaliforniában valóban nehéz volt az élet. De minden annyira szép volt körülöttünk! Tényleg az volt, különösen mi, gyerekek találtuk csodálatosnak, a bronxi beton és aszfalt után. Amikor konferenciákon tartok előadást, mindig mutatok fényképeket az akkori Bronxról, nem csak az épületekről, a játszóterekről is. Aszfalt és semmi más. Hétvégeken ráadásul még a kerítésen is át kellett másznunk, mert valamelyik okostojás kitalálta, hogy szombaton és vasárnap a játszótereket zárva kell tartani. Képzelheted, milyen volt. Se fű, se virágok, se fák. Egyszer, amikor valamelyikünknek eszébe jutott, hogy indiánosat játsszunk, és csináljunk sátrakat meg kenut, el kellett zarándokolnom a hét háztömbnyire lévő St. Mary Parkba, mert egész Dél-Bronxban ott nőtt az egyetlen nyírfa, amelyiknek a kérgéből össze lehetett tákolni egy pici kenut. Azt hiszem, még mindig megvan valahol az a darabka nyírfakéreg, még ennyi év után is. És akkor az ember elutazik Észak-Hollywoodba, és hirtelen fák meg virágok veszik körül…

Az idilli környezet azonban közel sem bizonyult annak a paradicsomnak, aminek kezdetben hittem, sőt rémálommá változott. Elmagyarázom. Mindig is nagyon népszerű gyerek voltam, való igaz, tettem is annak érdekében, hogy az legyek. Amikor azt mondom, „népszerű”, azt értem alatta, hogy mindig valaminek – bárminek: osztálynak, sportkörnek és hasonlóknak – az elnöke, az alelnöke, a csapatkapitánya vagy annak helyettese voltam.

Mi volt az oka annak, hogy így alakult?

Hogy válaszoljak erre, vissza kell kanyarodnom a kisgyermekkoromhoz. Amikor öt és fél éves voltam, kétoldali tüdőgyulladást kaptam, amit tovább súlyosbított a szamárköhögés. 1938 novembere volt, és mint bizonyára tudod, a szamárköhögés fertőző betegség. A gettókban akkoriban sok fertőző betegség ütötte fel a fejét. Az emberek könnyen megfertőzték egymást, mert összezsúfolódva éltek, egészségtelen körülmények között, maga a levegő is szennyezett volt. Füst, por, piszok, a közművesítés hiánya, egyszóval minden rossz, amit csak el tudsz képzelni. Ami egyébként a világ összes gettójáról elmondható.

Szóval öt és fél voltam, amikor tüdőgyulladást kaptam. Manhattanben volt egy kórház, a Willard Parker Gyermekkórház, a fertőző betegségekben szenvedő gyerekek oda kerültek. Akkoriban New York államban minden gyermeket, akinek valamilyen fertőző betegsége volt, a kétévestől a tizennyolc évesig, kötelező volt befektetni az ehhez hasonló járványkórházakba, és addig ott tartani, amíg meg nem gyógyulnak, vagy amíg egészségesnek nem nyilvánítják őket.

Én hat hónapot töltöttem el ott, 1938 novemberétől 1939 áprilisáig. Az volt a probléma, hogy nem voltak gyógyszerek: se penicillin, se szulfonamidok.{6} Ez tömören azt jelenti, hogy a gyerekeknek, akiknek járványos gyermekbénulásuk, torokgyíkjuk, skarlátjuk, vagy más fertőző betegségük volt, nem írtak fel semmilyen gyógymódot vagy kezelést. Csak feküdtél az ágyban, és kész. Nem létezett olyasmi, hogy testmozgás vagy mozgatás, sem gyógytorna, nem írtak elő még fekve elvégezhető olyan egyszerű gyakorlatokat sem, mint például a nyújtózkodás. A sok fekvéstől és a mozdulatlanságtól az izmok elsorvadtak, a gyerekek még betegebbek lettek, és meghaltak. Ma is emlékszem azokra a nagy hodályokra meg az ágyak hosszú sorára, végig a fal mellett, ameddig a szem ellát.

Az orvosok odaálltak az ágyad elé, megnézték a kórlapodat, néha megkérdezték: „És, hogy érzed magad?” Mire te azt felelted: „Jaj, hát nagyon rosszul.” Mire ők feljegyeztek valamit a kórlapra. Jöttek a nővérek, de azon kívül, hogy megmérték a lázadat, nem csináltak semmit. És akkor egyik reggel felébredtél, és láttad, hogy Billy ágya üres.

– Nővérke, hol van Billy? – kérdezted.

– Ó, hát, hazament – felelte.

– És miért nem köszönt el tőlünk?

– Tudod, nagyon sietett.

Másnap reggel észrevetted, hogy Mary ágya is üres. És hirtelen rájöttél, hogy itt valamiféle összeesküvésről van szó, hiszen sorban haltak meg a gyerekek, amint az persze várható is volt, de a nővérek ezt nem mondhatták el nekünk, ezért állították, hogy hazamentek. Az egészben az volt a legszörnyűbb, hogy nekünk, gyerekeknek is részt kellett vennünk ebben az összeesküvésben, mert mindannyian haza szerettünk volna menni, de persze „nem úgy”. Tovább nehezítette az amúgy is borzalmas helyzetet, hogy nem volt se rádiónk, se tévénk. Nem kaptunk levelet a szüleinktől. Nem voltak telefonhívások. A szegényeknek amúgy sem volt otthon telefonjuk. A látogatási idő egyetlen óra volt hetente, vasárnaponként, és egy kisgyereknek egy hét várakozás örökkévalóságnak tűnik. Amikor végre-valahára eljött a vasárnap, a szüleim elhozták magukkal az összes testvéremet, de egy üvegfal mögött kellett maradniuk. A nővérek odatolták az ágyamat az üvegfalhoz, és volt ott egy telefon, felvettem a kagylót, ők meg a másik oldalon a másikat, így lehetett beszélgetni.

Persze mindannyian sírtunk. Én azért, mert hiányoztak, és velük akartam lenni, ők meg azért, valószínűleg, mert iszonyúan néztem ki. Képzelheted. Sápadt voltam, és nagyon sovány, mert a kétoldali tüdőgyulladás és a szamárköhögés együttesen megnehezítették a nyelést, még lélegezni is fájdalmas volt, nemhogy enni. Egyre csak fogytam, ők meg egyre csak sírtak. A fal mögött négy látogatócsoport lehetett egyszerre, és amikor megérkezett az ötödik, az ágyadat eltolták a faltól. A hivatalos látogatási idő heti két óra volt, de egyetlen látogatás sem tartott soha egy óránál hosszabb ideig.

Tél volt, és anyám várandós volt. Két öcsém volt, Donald és George, akik között másfél év korkülönbség volt, és abban az időben anyám Vera húgomat hordta a szíve alatt. George járósínt viselt az egyik lábán, veleszületett izomgyengeség, nem gyermekbénulás miatt.

Emlékszem, New Yorkban akkoriban nagyon kemények voltak a telek. Rengeteg hó esett, és a bronxi lakásunktól a vasútállomásig hat háztömbnyi utat kellett megtenni gyalog. Az út vonattal körülbelül fél óra volt, utána még jó sokat kellett gyalogolni az East River Drive-ig, ahol a kórház volt. Amikor havazott, anyám nem tudott eljönni meglátogatni. Természetesen kocsink sem volt. Szóval ott várakoztál egy teljes hétig, eljött a vasárnap, és nem jött senki. Még értesíteni sem tudtak telefonon, hogy ne várjam őket. Képzelheted, milyen iszonyatosan nyomasztó volt ez az időszak számomra.

Csak egy kisgyerek voltál… Hogy voltál képes elviselni egy ilyen szörnyű helyzetet?

Felnőtt módjára álltam hozzá. Úgy döntöttem, nem engedhetem meg magamnak, hogy az orvosoktól vagy a szüleimtől függjek; megértettem, hogy nem támaszkodhatok senkire, vagyis csak magamra számíthatok, és istenre. Nagyon vallásos lettem, és minden reggel imádkoztam. „Áldj meg, Atyám. Szenvedek, de élni akarok. Egészséges, erős, bátor és intelligens akarok lenni, de ehhez szükségem van a segítségedre.” Ilyesmiket mondtam: „Miután kijutok innen, rendes és szorgalmas fiú leszek.” „Gyógyíts meg minél hamarabb.” És napközben többször elmondtam egy-egy rövid imát.

Tudnod kell, hogy a családom nem volt vallásos. A szüleim soha nem jártak templomba, de engem mindig elküldtek, és vittem magammal a testvéreimet is. A kórházban továbbra is sorra hullottak a gyerekek, de én meggyőztem magam, hogy ez nem lehet isten műve. Arra jutottam, hogy a sötétben megjelenik az ördög, és kiválasztja, kit visz magával. Mit lehetne tenni ellene? Ez volt a kérdés. Éjjelente kérleltem az ördögöt, hogy ne vigyen el. Még most is lelkiismeret-furdalásom van, mert ezt mondtam. „Nézd, itt nagyon sok gyerek van. (nevet) Mind nagyon rendes srác (nevet), de ha mindenképpen magaddal kell vinned valakit, kérlek, ne engem válassz.” (nevet) Ezek után magamra húztam a takarót, és elaludtam.

Csak később tudatosult bennem, hogy amit csináltam, egyfajta önhipnózis volt, mert amikor felébredtem, már reggel volt, és nem álmodtam semmit, és rémálmaim sem voltak. Később tökéletesítettem az önhipnózist, ki is képeztek az eljárásra, mégpedig a Morton Prince Clinic for Hypnotherapyban Manhattanben, abban az időszakban, amikor a New York Universityn tanítottam. Sok kutatásomban használtam is a hipnózist. A Stanford Egyetemen mindig nagy érdeklődés kísérte a hipnotizálhatóságról tartott előadásaimat, sok gyakorlati bemutatót tartottam, és azt is megtanítottam a hallgatóknak, hogyan lehet eredményesen használni a hipnózist.

Nagyon önállóvá és magabiztossá váltam. Végre kiengedtek a kórházból, hazamehettem, igaz, csont és bőr voltam, és még nem épültem fel teljesen. Szóval végre otthon vagyok, boldog, hogy a családommal lehetek, megyek le az utcára játszani, erre a bandába verődött gyerekek nekem esnek, szidalmaznak, megkergetnek, és valamit kiabálnak utánam, amit nem értettem, nem tudtam, mit jelent. Azt kiabálták, hogy: „Koszos zsidó fattyú!” Mit tehettem? Próbáltam gyorsabban futni, mint az üldözőim.

A vége az lett, hogy egész jó futó lett belőlem. (nevet) Utóbb én lettem a futócsapat kapitánya a gimnáziumban, később pedig a Brooklyn College-ban is. A váltónk, amelyiknek én voltam a befejező embere, megdöntötte a Brooklyn akkori rekordját.

Hétéves lehettem, amikor fény derült üldöztetésem okára. Anyám megkérte a pedellus fiát, Charlie Glassfordot, egy afroamerikai srácot, hogy kísérjen el a templomba. Erre Charlie azt felelte: „Nem jöhet velem a templomba. Zsidó.”

Anyám tiltakozott: „Nem az. Katolikusok vagyunk.”

Erre Charlie: „Ó, te jó isten! Mi meg azért bántottuk, mert azt hittük, hogy zsidó.”

Az egész azért történt, mert zsidónak néztek?

Igen. Mert nagy volt az orrom, sovány voltam, és kék szemű. A kinézetem beleillett a zsidókról alkotott képükbe. Ne feledjük, kisgyerekekről beszélek, olyan hét-tíz év körüli gyerekekről, akik a Keleti 151. utcában laktak, ugyanott, ahol én, és a legkülönfélébb etnikai csoportokhoz tartoztak. Nos, ennyire rémisztőek az előítéletek.

Anyám tiltakozott: „Dehogy zsidó. Katolikus.”

Erre Charlie: „Jaj, istenem. Akkor jó. Nagyon sajnáljuk.”

Ezek után közölték: „Oké, bevesszük a bandánkba.” De nem lehetett csak úgy bekerülni egy bandába, volt egy beavatási procedúra is. Ökölharcot kellett vívni a bandába legutóbb belépett taggal, amíg valamelyikünknek elered az orra vére, vagy megadja magát. Utána lopni kellett valamit egy boltból, élelmiszert vagy gyümölcsöt. Utána fel kellett mászni egy fára, ahová előzőleg feldobták a tornacipődet, és lehozni. Végül pedig le kellett menni az utcánkban lévő női fehérneműbolt alagsorába, ahol volt egy szellőzőrács, pont a próbafülkék alatt, és alulról meglesni a nőket, majd beszámolni arról, mit láttál. Természetesen semmit sem lehetett látni, tök sötét volt. Ez a fajta beavatás ártalmatlan gyerekcsíny volt ahhoz képest, ami manapság dívik az utcai bandáknál.

Sikerült bekerülnöm a bandába, de még mindig sovány voltam, és gyenge. A gyerekek fő tevékenysége abban merült ki, hogy stickballt játszottak az utcán. Ez egy baseballhoz hasonló játék, de még csak kesztyű sem kell hozzá, csak egy seprűnyél meg egy gumilabda, lehetőleg Spaldeen.{7} Később, nagyobbacska korunkban, sokan áttértünk a softballra. De azt nem lehetett utcán játszani. Egyébként az utca azért lehetett a játszóterünk, mert akkoriban senkinek sem volt autója, így a gyerekek gyakorlatilag tanítási időn kívül minden szabad percüket ott tölthették. Megvolt a varázsa, ami mára sajnos elveszett.

Amint hazajöttél az iskolából, gyorsan megcsináltad a házi feladataidat, és mentél le az utcára játszani. Azt, ami éppen divatban volt. Volt egy időszak, amikor mindenki golyózott, utána az ugróiskola jött divatba, egy időben pedig kis kocsikat fabrikáltunk magunknak, kreatív játék volt: fogtál egy zöldséges- vagy gyümölcsösládát, és kerekeket szereltél rá. Csapatjátékok is voltak, rabló-pandúr és hasonlók. Az utca nagyon izgalmas hely volt. Attól függően, hogy a család mikor mit csinált, és mikor vacsorázott, este még lemehettél egy-két órára játszani. A szülők odaálltak az ablakba, és kikiabáltak: „Gyere fel, kész a vacsora!” vagy hogy: „Gyere haza, ideje lefeküdni!”

A szülők valójában örültek annak, hogy a gyerekek nincsenek állandóan láb alatt, hiszen a lakások túlnyomó része túl kicsi volt egy népes családnak. És azokban az időkben minden család népes volt, legalább három, ha nem hat vagy hét gyerekkel.

Akkoriban értettem meg, hogy a világ vezetőkből és követőkből áll. Alaposan körülnéztem, és arra jutottam, nem érdemes követőnek lenni, mert a vezetők időnként ostobaságokat találnak ki, amire aztán rákényszerítik a többieket is. Annak van értelme, ha az ember vezető, és okos, jó dolgokat talál ki.

{1} John Boyddal közös kötete, magyarul: fordította: Kőrös László, HVG Könyvek Kiadó, Budapest, 2012.

{2} Fordította: Varga Katalin, Ab Ovo Kiadó, Budapest, 2012.

{3} A Phi Beta Kappa Társaság az Egyesült Államok legrégebbi tudományos tiszteletbeli társasága, hosszú története és akadémiai szelektivitása miatt gyakran a legrangosabb társaságnak minősítik.

{4} Az oral history, amit magyarul leginkább szóbeli történelemnek szoktak fordítani, a szemtanúkra, szubjektív tanulságtételekre épülő történetírást jelöli. Az oral history tudatosan megszervezett interjú két ember között, amelynek célja történeti jelentőségű esemény, cselekvés felidézése.

{5} A PS 52 az 52-es számú Public Schoolt, vagyis állami fenntartású iskolát jelöli.

{6} A penicillint már 1928-ban feltalálták, de csak 1942-től kezdték alkalmazni bakteriális fertőzéseknél. Az első szulfonamid típusú antibiotikum 1940 végén került forgalomba.

{7} A Spaldeen a Spalding sportmárka nevének sajátos New York-i változata. A szóban forgó gumilabda, a Spalding High-Bounce Ball, akkora, mint egy teniszlabda, de nincs filcborítása.