Háromszéki Nándor

AZ ABBÉ AJÁNDÉKA

Párizs, Hôtel de Soissons, 1683. július 25.

– Ébredj, Eugén!

A napsugarak oly kíméletlenül vágtak a szemébe, mintha keresztül akarnák döfni a koponyáját, hogy a tarkóján áthatolva lyukakat égessenek a párnába.

Eugén morogva fordult hasra, és a fejére húzta a takarót. Ám azt maga sem gondolta komolyan, hogy megúszhatja ennyivel.

Nagyanyja ugyanis kérlelhetetlen asszonyság volt, és ha egyszer a fejébe vett valamit, senki nem téríthette el a szándékától. A hangokból ítélve máris a következő ablak elől húzta félre a sűrű szövésű brokátfüggönyt.

– Kelj fel, ha mondom! – rivallt rá a nő. – Ne akard, hogy a fejedre borítsam az éjjeliedényedet!

Eugén duzzogva ült fel. Tudta, ha Marie de Bourbon ilyesmit helyez kilátásba, az nem üres fenyegetés. Nagyanyja közelebb járt a nyolcvanhoz, mint a hetvenhez, mégis annyi életerő szorult belé, hogy még a feleolyan korúak is alig győzték tartani vele a lépést. Nem véletlenül irányította éppen ő a Savoyai családot.

– Mi történt? – hunyorgott Eugén. – Ég a palota?

– Az nem! Csak az orcám a mihaszna unokám miatt.

– Uhmm, s ezért kell ily korán felverned az embert?

– Korán?! Mon Dieu! Rögtön delet harangoznak. Ágyban fekve akarod eltékozolni az életed?

– Ez csupán a látszat – dörgölte meg a szemét Eugén. – Mert én nem csak úgy heverészek ám, mama!

– Igazán? Hát mivel üti el az időt az én legifjabb unokám? Már amikor nem a cimboráival tivornyázik…

– Filozófiával.

– Az mindjárt más.

– És tudod, mire jöttem rá, mama?

– Várj, kitalálom! Mondjuk… hogyan lehet meginni egy ültő helyedben egy egész hordó bort?

Eugén eleresztette a füle mellett a gúnyolódást.

– Magára az élet értelmére.

– Ó! Igazán? Beavatnád szegény öreganyádat is? Vénségemre hadd tudjam meg, mi hát az élet értelme!

– A szórakozás! – vágta ki Eugén egy teátrális kézlendítés kíséretében, mintha azzal egy csapásra megvilágíthatna minden tudatlanságban tévelygő elmét.

Marie de Bourbon hercegnő leszegte fejét, és úgy nézett unokájára, mint a nyilvánvalóan bolondokra szokás. Ám az ifjú nem hagyta magát zavartatni.

– Úgy bizony, mama! Mert mi végre születik az ember, ha nem ezért?

– Mondd ezt egy parasztnak, aki hajnaltól estig túrja a földet, hogy egy falat kenyeret tudjon tenni a családja elé, vagy mesélj erről a gazdának, aki vakulásig kapál, hogy megteremjen a szőlő, amiből a borod készül. Kérdezd csak meg tőlük, ugyan miért izzadnak, mikor szórakozhatnának is a fáradságos munka helyett?

– Látom, mama, nem veszel komolyan…

– Hát lehet, ha ilyen bolondságokat beszélsz? Maholnap húszéves leszel, Eugén. Épp ideje, hogy benőjön a fejed lágya és tegyél végre valami hasznosat! Meddig akarod élni ezt az értelmetlen, léha életet?

– Ameddig csak lehet…

– Ne bőszíts, Eugén! Már így is a botrányaidtól hangos az Udvar. Meglásd, előbb-utóbb Őfelsége fülébe jutnak a dolgaid, és akkor nem lesz számodra kegyelem. Elűznek téged is, mint…

Marie de Bourbon elharapta a mondatot, de nem is kellett kimondania, kire gondolt.

Eugén jókedve egyszeriben elpárolgott.

– Anyám aljas intrikák áldozata lett. Ártatlanul kellett száműzetésbe vonulnia.

– Áltasd magad, ha így könnyebb neked, ám ezzel csak magadat csapod be. Mindenki tudja, hogy anyád szajha volt…

– Nem igaz!

– …és ezen vajmi keveset szépít, hogy nem holmi bordélyban, hanem a király ágyában hempergett.

– Hazugság! Apám sosem vett volna el egy szajhát.

Marie mama felhorkant, mint aki sértve érzi magát, amiért kétségbe vonják a szavait.

– Apád bolond volt. Mástól nem tűrném e szavakat, de én kimondhatom: a fiam jámbor volt, és becsületes, de mégiscsak bolond, hogy elvette azt a cédát.

Ha bárki más vágott volna ilyesmit a szemébe, Eugén bizonyára párbajra hívja az orcátlan rágalmazót, ha ugyan nem döfi le ott helyben, de az ember mégsem ránthat kardot a saját nagyanyjára. Főleg, ha annak ráadásul igaza van. Épp ettől olyan fájdalmas hallani a szavait.

[…]

Koppány Tímea

AZ ALKOTMÁNY MEGMENTÉSE

– Nem lesz ennek jó vége – dörmögte szórakozottan Barra doktor, egy hasábfát csúsztatva a lángok közé. A tűz azonmód rákapott prédájára, s melege pírt csalt a hetyke gavallér arcára. Barra szíve mégis hideg maradt, akár az erdélyi éjszakában süvítő fuvalom.

Doktor Homorod-almási Barra Imrének minden oka meglehetett volna az örömre, hiszen Kolozsvár szépreményű, ifjú orvosa lévén szülővárosa fényeként emlegették, nem is hiába, mert igencsak bőkezűen bánt vele a Teremtő. Nemcsak az esze vágott, de fess volt a termete is, szép metszésű orcája pedig a legkomiszabb menyecske szívét is megolvasztotta. De hiába az örökös vagyon és az érte epekedő leányok: hőn szeretett nemzetére gondolva mégis súlyos gondok nyomasztották Barra doktort, I. Ferenc császár ugyanis mind keménykezűbben bánt a magyarsággal. Barra szíve szerint személyesen utazott volna Pozsonyba az egy hét múlva esedékes országgyűlésre, hogy szót emeljen a hazájáért, hivatása azonban a Kis-Szamos völgyéhez kötötte.

De mit is tehetett volna népe szuverenitásáért Pozsonyban? Az uralkodó szívét aligha lágyíthatná meg, hiszen a nemesek megadóztatása és a magyarság jogainak megkurtítása nemcsak erkölcsi kérdés volt a császárnak, de anyagi is. Akárhogy is, valóban azzal tehette a legtöbbet, ha idehaza kúrálja a nyavalyásokat, akikből e zord vidéken mindég bőséggel akadt.

Barra felállt hát a kandalló elől, hogy makrapipáját szortyogtatva kinyújtóztassa elmacskásodott tagjait, és tekintete elmélázva siklott végig dolgozószobája fenyőburkolatú falain, melyekre karcsú teste a tűz fényében hosszú, derengő árnyékot vetett. Odakünn a kora ősz dacára szörnyű idő tombolt, az orkánerejű szél szinte emberi hangon sivított a Feleki-domb körül, kövér esőcseppekkel sorozva az ablakot.

Túlságosan is emberi hangon.

A fuvalom sírásához csakhamar kiáltozás, majd lábdobogás társult, és Barra megfeszülő izmokkal fordult az ajtó felé. Kezdődik hát…

Bármily gyötrő is volt a számára hideglelést, szívtágulást, farkasmarást és görvélykórt kúrálni, meg vérfolyásos asszonyoknál vizitálni, mikor nemzetének feje fölött úgy csaptak össze a hullámok, mint a Kajántó-patak, ha tavaszelőn megárad, belátta, hogy itt van szükség reá, és azzal mozdíthatja leginkább előre a magyarság ügyét, ha enyhet nyújt azoknak, akiket valaminő kórság gyötör. Nehéz sóhajjal kihúzta hát az íróasztala fiókját, és nekilátott előpakolni az ópiumot, a vattaként használatos tőzegmohát, a selyempapirosba takargatott bükkfa-taplót, a sebvarró cérnát és egyéb orvosi eszközeit.

A lábdobaj mind közelebbről hallatszott, s hamarost a dolgozószoba ajtaja is megdöndült.

– Szabad – mormogta a bajusza alatt Barra, a jövevények azonban meg sem várták az invitálást, szinte rátörték az ajtót, egy eszméletlen sebesültet cipelve.

Az ökörbőr ponyván heverő, ázott jómadár láttán a doktor felvonta a szemöldökét. Felleghajtójáról és kamáslijáról azonnal felismerte a prefectura futárát, kit alighanem a delizsánsz hozott a városba. A váltott lovakkal közlekedő postakocsira ritkán támadott a toportyánféreg, ám minden jel szerint most mégis megesett.

– Uram, a postamester utasítására érkeztünk! – hadarta az egyik inas kifulladva, azzal lerakták a sebesültet a padlóra. – Ez az ember a császári postaszolgálat alkalmazottja, és csak te segíthetsz rajta…

– Talán bizony már én sem – dörmögte félhangosan Barra a beteg láttán, kinek mentéjét átitatta a vér, de azért kiadta az utasítást: – Oldjátok meg a kravátliját, és vetkeztessétek le, de óvatost! Kimosom, dezinficiálom a sebét, s ellátom rendén. A holmijaira addig is gondot viseljetek!

Azzal sarkon fordult, hogy összeszedje az alkoholt és a gyolcsot, ám tekintete közben a padló kockakövein egyre terebélyesedő vértócsára tévedt, és eluralkodott rajta az érzés, hogy csak az idejét pocsékolja. Noha alig egy perce hozták be, a sebesült vére máris pocsétába gyűlt a hordóponyva körül.

Noha a futárnak láthatóan inkább papra lett volna szüksége, Barra felsorakoztatta keze ügyében a kötszereket, azzal munkához látott. Bár hajítófát sem adott volna a beteg életéért, hivatása óhatatlanul is úgy elragadta, hogy egykettőre megszűnt körülötte a világ.

Tompán érzékelte csak, hogy a szolgálók az utasításához híven összeszedik és elviszik a deréktól fölfelé lecsupaszított sebesült ingóságait, közte a postazsákkal. Bár megfordult a fejében holmi intelem, miszerint tartózkodjanak a kincstári tulajdon kifosztásától, a sebtisztítás úgy lekötötte, hogy végül egy szót sem szólott. Remélte csak, hogy emberei ellenállnak a kísértésnek, és nem kutatják át a pakkot holmi értékek reményében, azzal nekilátott megtenni a sebesültért, amit még lehetett.

Gondjai azon nyomban szertefoszlottak, s darabidő múlva ihletett érzés szállta meg, ahogy a hivatása gyakorlása közben mindég. Az aggodalmak, melyek napok óta gyötörték őt, valamiképpen összefonódtak ezzel a sérülttel: noha tudta, hogy szó sincs ilyesmiről, Barra úgy érezte, nemzetén segít azzal, ha ezt a postafutárt most megmenti. S a futár életéért vívott küzdelem ádáz pillanataiban még a magyar nemzet egészét gyötrő, szörnyű kórság is kevésbé nyomasztotta…

[…]

Osztrogonácz Miklós

BECSEI VESSZŐS GYÖRGY POKOLJÁRÁSA

„Ha vétkeitek skarlátpirosak is,

hófehérekké válhattok,

ha vörösek is, mint a bíbor

fehérekké lehettek, mint a gyapjú”

ÉZSAIÁS 1,18

A kolostor keskeny, lőrésszerű ablakán hideg szél húzott be, megborzongatva a vezeklőt. Az apró, tűszúrásra emlékeztető esőcseppek eláztatták csatakos haját, és kóccá tapadt, retkes szakállát. Nem törődött vele. Úgy tekintett a fény felé, mintha egyenesen Isten arcába nézne.

Az égbolt apró szeletén szürke felhők gomolyogtak, reménytelenséget hordozva. Már-már elérhető távolságra voltak, a vezeklő mégsem nyúlt értük. Csontra aszott, bütykös kezét imára kulcsolta, és nem létezett földi hatalom, ami áhítat idején rábírta volna, hogy szétnyissa.

Órák óta térdelt.

Időnként erős remegés rázta, hisz idestova tizenöt napja böjtölt. Az éhezés miatt hol víziók gyötörték, hol a tudata élesedett ki úgy, ahogy korábban sohasem. Ilyenkor a látása is kitisztult, szeme a legapróbb részleteket is észrevette. De csak surranó csótányokban és barna, ázott patkányokban gyönyörködhetett, másban aligha.

Egy priccsen és egy ócska favödrön kívül fülkéje voltaképpen üres volt. A falakból irtóztató hideg áradt, a vezeklő azonban nem akart vastag ruhát húzni, hiába kérlelték a testvérek. Tüskök’ szaggatta ruháját magán hagyta, csak a saruját vette le időnként, hogy még inkább érezze a hideget.

A tűz melegéből nem kért.

Esténként a testvérektől kapott gyapjútakaróval csavarta be magát, és néhány órára ájulatba esett.

Térde sajgásáról sem volt hajlandó tudomást venni. Megtehette volna, hogy maga alá húzza a szalmával kitömött derékaljat, de inkább szenvedett. Valójában minden alkalmat megragadott a szenvedésre, amit véleménye szerint jócskán kiérdemelt.

– Károly halála jogos volt, az apulai ártatlanok legyilkolása azonban az én lelkemen szárad. Örökre felvésték a mennyek könyvébe – rebegte érdesen. Torka égett, szája kiszáradt. Kórság emésztette.

– Ma leereszkedem a purgatóriumba, ott eldől a sorsom. Légy bírám, ítélj meg, Isten! Kiestem a Szűzanya kötényéből, elpártolt tőlem a Lélek. Eljő’ ma értem a bibliai fenevad.

Gerincén jeges hideg vert végig, nyaka előrebillent. Mintha az ördög csapott volna oda, megerősítvén elátkozott imáját. A szél is újult erővel fújt be az ablakon, csontos arcába verve a jeges cseppeket. A Derg-tó felől északi récék idegen hangja szüremlett, varjak panaszos károgásával keveredve.

A vezeklőt Becsei Vesszős Györgynek hívták. A napsütötte Itáliából zarándokolt el a világ végére. Írhon északkeleti része maga volt a szürke pokol, minek az ajtajához érkezett el. A Szent Patrik-purgatórium barlangja alvilági utakra vitt, ahol idegen tüzek égtek. Ide akart leereszkedni, hogy különítélete beteljesedjék.

Egy pillanatra elmerengett. Eszébe jutott az apáttal való első találkozása, amikor a szerzetes hosszan beszélt Szent Patrikról. Györgyöt egyáltalán nem érdekelte Írhon apostolának élete, csodái azonban annál inkább. A legenda szerint Jézustól kapott botjával űzte el a szigetről a mérges kígyókat. A Szentháromság misztériumának magyarázatához mintaként háromlevelű lóherét használt.

Már az országban barangolt, amikor Szent Patrik neve napját ünnepelték a helybeliek. Zarándoktársával kifigyelték, a férfiak ekkor kalapjukra rekettyelevelet tűznek, majd fennszóval köszöntik egymást: „Áldjon meg az Isten és Szent Patrik!”

[…]

Bodnár Gyöngyi

AZ ARANYSZEMŰ

Ketel belemártotta kezét a hűs vízbe, ivott néhány kortyot, majd megmosta benne az arcát is. Felfrissült tőle, de teste sajgását ez sem enyhítette. Több sebet is szerzett az alánokkal folytatott küzdelemben, akiket egy ideje próbáltak már visszaszorítani a sztyeppéről. Harcosaik a legváratlanabb helyeken bukkantak fel, támadásaik pedig egyre vérszomjasabbak lettek. A mostani volt a legnehezebb küzdelem. Az elsők között szállt szembe az ellenséggel, bátorságot és lelkesedést, kitartást mutatva harcosainak. Szablyája nem pihent, nyilai, mint záporeső hullottak, de sok ember élete árán.

Felegyenesedett, majd Táltos kantárját markolva visszaült a nyeregbe és továbbindult. Az esti szürkület hosszúra nyújtotta az árnyékokat, a sztyeppe lankái sötét halmokként állták útját. Azok a sírhalmok jutottak róla eszébe, amiket nemrég emeltek. Beleborzongott. Nem így kellett volna történnie. Sok embert veszítettek, jó harcosokat. Végignézett a csapat többi tagján. Némán, elcsigázottan lovagoltak mellette, csak a földhöz csapódó paták hangját lehetett hallani. Éjszakára muszáj megállniuk. Harchoz szokott, edzett férfiak voltak, de a jelentős túlerővel szembeni küzdelem kimerítette őket. Megsarkantyúzta Táltost, és a csapat élére vágtatott. Vezére, és egyben apja mellett ügetett egy ideig.

– Beszélj, fiam! – kapott apjától engedélyt szólni.

– Úgy emlékszem, nem messze innen van egy kisebb táborhely, ott kérhetnénk szállást éjszakára. Pihenésre van szükségünk, éhesek és fáradtak vagyunk. Ha a nyílt terepen verünk sátrat, ki vagyunk téve a portyázók kénye-kedvének. Már így is több embert veszítettünk a kelleténél. – Ketel nem mondott többet, tudta jól, hogy felesleges. Más portyázások után az emberei vidámak voltak, nagyokat kurjongatva vágtattak, hogy minél előbb hazaérjenek és osztozhassanak a zsákmányon. Most szinte néma csöndben követték vezérüket.

– Legyen így! Már látom a falut, kérünk szállást éjjelre. – Ilek rá sem nézett harcosaira, megbízott fia ítélőképességében.

• • •

A szálláshely nem volt nagy, alig száz jurtából állt. Békével fogadták őket. Kaptak inni, hogy szomjukat oltsák, miután a lovakat ellátták, fát a tűzrakáshoz, az útközben elejtett vadakat megsütni. Összeszokott csapat voltak, megosztották a munkát egymás között. Hamarjában tüzet raktak, állványt ácsoltak, és mire ezzel elkészültek, a hús már sütésre készen volt. Alig győzték kivárni, hogy az útjukba került őz és a patakból sebtében kifogott hal megsüljön. Levették a tűzről, és még forrón falni kezdték. Éhesebbek voltak annál, hogy finomkodjanak. Nem törődtek vele, mit szólnak hozzá, hajnalban úgyis továbbállnak. Az utolsó falatokat nyelték le éppen, amikor a mellettük álló jurtából kilépett egy fiatal lány és mézborral kínálta őket. Ketel rögtön felfigyelt karcsú alakjára, tekintetével követte, ahogy a kancsóval a kezében körbejár, és aki tartja a kupáját, annak tölt bele. Annyira belefeledkezett a látványba, hogy ráharapott egy szálkára, ami megszúrta a nyelvét. Bosszúsan köpte ki a falatot, el is ment a kedve a haltól. Elgondolkodva nyúlt a még tűzön piruló őz után, hogy pár harapás húst tépjen le róla, de most meg az ujját égette meg. Felszisszenve kapta el a kezét a forró nyárstól. Amikor felnézett, a lány felé nyújtotta a boroskancsót. Ketel szótlanul akasztotta le övéről kupáját, és hagyta, hogy félig öntsék borral. Nem akart inni, túl fáradt volt hozzá, de nem tudott nemet mondani. A lány szeme aranyként csillogott a benne visszatükröződő tűztől, Ketelt szinte megbabonázta és torkára forrasztotta a szót.

Apja, aki mellette ült, kíváncsian figyelte minden mozdulatát, de nem szólt semmit, alig láthatóan húzódott mosolyra a szája.

[…]

Szőllősi-Kovács Péter

SIRALMAS ÉNEK

1.

A Hargita csúcsai között álmos éjszakai szél kószált. A magasabban fekvő részeken komoran sötétlő fenyvesek zúgtak az érintésétől, lejjebb a bükkösök, tölgyesek és elegyes erdők tavaszi rügyektől, kipattant levélkéktől terhes ágai susogtak a köztük csatangoló enyhe légáramban. Az egyik völgyből magányos farkasüvöltés hallatszott, ám pillanatok múlva tucatnyi másik visszhangozta a vadászat izgatott örömét. Valahol a fák közötti csalitosban riadtan figyelő őzcsapat ugrott meg, és szökelltek az erdő biztonságosabb menedéket nyújtó mélye felé. A lombok között prédára váró bagoly méltatlankodva huhogott a menekülő vadakra. A hold ezüstös fényében messzire le lehetett látni a keletre elterülő Gyergyói-medence síkjára, nyugat felé pedig, az alacsonyabb hegyeken, dombokon, a távoli Maros völgyén túl az ország belsejébe. Kora tavasz volt, de itt, a Hargitán még hófoltok fehérlettek a kevésbé napsütötte hegyoldalakon.

A Bucsin-tetőn egy javakorabeli, számos csatát átélt férfi és legénykorú társa bámulta álmatlanul a csillagokkal telepöttyözött éjszakai égboltot. Székelyek voltak, ritkán szóltak, csak amikor szükségét érezték. Napok óta éberen őrizték a Hargitán átvezető hágókat, szorosokat, hiszen a hír, amely szerint a tatár sereg megkezdte kivonulását az országból, újfent aggodalommal töltötte el e vidék lakóit.

A múlt esztendőben a Kárpátok hágóin feltartóztathatatlanul beözönlő tatár horda sáskák módjára pusztította a Magyar Királyságot. Mindenki tisztában volt azzal, hogy Batu kán erői visszafelé sem cselekszenek másképp. Azt is tudták, hogy IV. Béla elmenekült a Sajó menti vesztes csatából, miután a mongol hadak pelyvaként szórták szét a magyar erőket, így csak magukra számíthatnak, nem maradt a királyságban senki, aki a segítségükre siethetne.

A hegyvidéki éjszakák az aprócska tűz mellé húzódva, a meleg bundákba burkolódzva voltak elviselhetők. A két ember közül általában az egyikük szunyókált, a másik egyszer-egyszer felrezzent a hidegre, ekkor száraz fát vetett a hamvadó parázsra, ellenőrizte a közelben pányvára kötött lovakat. A motoszkálásra felriadt a másik is, ilyenkor szótlanul átvette az őrséget. Máskor együtt figyelték éberen a lenti völgyeket.

A nyugvásra készülő, tündöklő ezüstös fényt árasztó kövér hold arról árulkodott, hogy hajnal felé járt az idő, amikor a szikrázó csillagokban gyönyörködő legény megszólalt:

– Csöged bátyó! Ugye Csaba királyfi sosem jön vissza?

– Visszajön – mordult vissza az öreg kérlelhetetlen bizonyossággal. – Miért jut eszedbe ez az oktalan gondolat?

– Mily’ hosszú ideje sújtja már a székelyeket a balsors, s még sohasem sietett a segítségünkre.

– A székely eddig is tudott segíteni magán. Meglásd, Bóta fiam, a királyfi eljön, ha a székelynek rosszul folyik a sora, s ő szükségét látja.

– Itt van ez a hatalmas tatár sereg, amellyel Béla királyunk sem bírt el. Az elmúlt esztendőben feldúlták a hazát, most állítólag elhagyják az országot, de amit eddig meghagytak, most azt is a földdel teszik egyenlővé. A székelynek éppenséggel elég rosszul folyik a sora, Csöged bátyó.

– Talán nem – dünnyögte a bunda mélyéről az öreg. – Azt beszélik, meghalt a tatárok nagykánja. Kánválasztásra indulnak vissza keletnek. Sietnek haza, nem időzhetnek most holmi dúlással, rablással.

– Akkor Csaba mégsem tér vissza! – sóhajtotta a legény, és végigpillantott a szikrázó csillagok miriádjaival kirakott Hadak útján. – Nem tartja szükségét.

– Ugyan már! Bolond beszéd ez! – Az öreg mérgesen az oldalára fordult a fenyőágakból hevenyészett derékaljon. – Hunyok keveset, te pediglen inkább a dolgunkkal foglalatoskodj!

Bóta merengve bámulta az éjszakában sziporkázó Csillagösvényt a fekete égbolton. Elképzelte Csaba királyfit és lovasait, amint végigvágtatnak rajta, miközben lovaik patkója újabb szikrázó csillagokat ver a sötétségbe és leérkeznek a székelyek földjének hajnali harmattól csillogó selymes füvére. Hirtelen fél tucat hullócsillag vont maga után fényes csíkot a nyugati égbolt peremén, és eltűntek a hegyvonulatok mögött. A messzeségben, a hegyek közötti völgyek felé is tartott néhány gyorsan ellobbanó fénypont. Nem Csaba visszatérő serege csattogtatta az égi szikrákat, ezek csak hullócsillagok voltak, amelyek pillanatok múltán ki is hunytak.

[…]

Nagy Adrienn

A HEGY MÁRTÍRJA

Kelen-hegy, 1046

Az idős férfi elszántan tekintett le az alatta tátongó ijesztő mélységbe. A hegy lábánál kígyózó folyó bátorítóan nézett vissza rá. Nem foglalkozott a körülötte vadul ordítozó emberekkel, az utolsó perceit igyekezett a táj szépségének szentelni. Annak idején ez volt az egyik dolog, ami itt marasztalta. A túlparton elterülő végtelen rónaság látványát soha nem tudta megunni.

Könnyű szívvel és tiszta lélekkel várta, hogy Isten színe elé járulhasson. Bár hátrakötözött kezét véresre dörzsölte a durva kötél, és az éles kövek okozta sebek is egyre jobban bedagadtak, alig érzett fájdalmat. Lélekben felkészült mindarra, ami történni fog. Pár napja látomása támadt, melyben két társával úgy látta magát, mint a keresztre feszített Jézust, oldalán a két latorral. Ez is megerősítette benne, hogy a napjai meg vannak számlálva és maga is mártírhalált fog halni.

Beszteréd, Bőd és Beneta püspökök társaságában indult útnak, mert szerették volna személyesen fogadni a Lengyelhonból hazatérő Endre herceget és fivérét. Noha a főbb utakat Vata lázadó pogányai felügyelték, és mindenkit megöltek, aki az útjukba került, mégis örömmel vállalták ezt a veszélyes feladatot. Pedig tudták, a papokat különösen kegyetlen módon végezték ki, nem egy egyházfi megcsonkított testét hagyva maguk után. Az út nagy részét ennek ellenére háborítatlanul tették meg, ám a pesti révhez közeledve a közeli csalitosból váratlanul kőzápor hullott rájuk. Benetát a halántékán érte ütés, hangos nyekkenéssel elterült a földön, és nem mozdult többé. A többiek súlyos sérüléseket szereztek, de túlélték a rajtaütést. Bőd bal szemét éles kő ütötte ki, helyére mindössze egy véres massza emlékeztetett, Beszteréd a kezét törte és a combján is mély vágás húzódott.

Gellért püspök önkéntelenül megnyalta kicserepesedett ajkát, mire a vér sós íze szétáradt a szájában. Az egyik kő az arcába csapódott, aminek következtében több foga a porban végezte, és a háta is rettenetesen sajgott. Társai ott reszkettek mellette, ám őt végtelen nyugalom szállta meg. Tudta, eljött az idő. Ezen a gyönyörű, békés nyári napon. Bátorítania akarta őket, nehezen formálva a szavakat, így szólt:

– Testvéreim! Hamarosan az Úr ítélőszéke előtt állunk, ahol könnyűnek találtatunk majd. Ne lássanak rajtatok félelmet! Hitetek legyen erős, és Isten megjutalmaz minket az állhatatosságotokért! Imádkozzatok!

– Ki engedett beszélni, csuhás? – Durva lökés érte hátulról, a püspök térdre rogyott. A két, szintén összekötözött kezű társa azonnal mozdult, hogy segítsen neki, de visszarántották őket. Az egyik pogány ütésre emelte a kezét, amikor kiáltás hallatszott.

– Hagyd! – A Gellértet meglökő férfi engedelmesen hátrébb húzódott, és helyet adott vezérének. Vata, a pogányok vezetője sétált oda hozzájuk. Zsíros, fekete haját két varkocsba fonta, kopott barna bőrmellényt és nadrágot viselt. Tagbaszakadt emberként messze a többiek fölé magasodott.

– Vele kezdjük! – mutatott Bődre, akit két embere megragadott, egy ócska, kétkerekű talyigába dobott, és gyors mozdulattal legörgették a hegyről, a mély szakadékba. Arra sem maradt ideje, hogy elbúcsúzzon társaitól. A férfi fülszaggató halálsikolyába a barbárok diadalmas üvöltése vegyült. Hittestvérei azonnal imádkozni kezdtek elhunyt társuk lelki üdvéért. Beszteréd az ima feléig se jutott, őt is megfogták és ugyanúgy a halálba taszították. Zuhanás közben a társánál is hangosabban búcsúzott az életétől, éles hangja ott visszhangzott a hegyek között. Gellért nem hibáztatta őket, de magában megfogadta, némán fog meghalni, nem szerez több örömet ezeknek az istentelen pogányoknak.

– Pater noster, qui es in caelis… – kezdte, miközben felrángatták a földről és a vezér elé taszították.

– Az ima nem segít rajtad, csuhás! – mondta neki rosszmájúan Vata, és különös tekintetet vetett foglyára.

– Az Úr látja az ő engedelmes, szenvedő szolgáit és megjutalmazza őket a túlvilágon – jegyezte meg nyugodt hangon Gellért.

– Valóban? És hol van a te istened, mondd? – tekingetett körbe a pogány vezér. – Mutasd meg nekem, hadd lássam!

Gellért megrázta a fejét, bár ez az egyszerű mozdulat óriási kínszenvedést okozott neki.

– Nem tudom őt megmutatni neked. A Mindenható mindenhol ott lakozik. A kövekben, a vízben, az élőlényekben. De neked ezt hiába is magyaráznám.

[…]

Forrai Márton

HOLT VERSEK

Özönvizet hozott az éjszaka, és azon kevesek, akik még küzdöttek hullámaival, egyre inkább magukra maradtak. Mint az az őszes férfi, aki hosszúkás ladikjának orrából hunyorogva követte társa, a kormányos tekintetét, amíg meg nem találta figyelmének forrását. Egy közeli ablakban az esőfüggönyön túl borostyánszínben pislákoló fények derengtek, mint foglyul ejtett szentjánosbogarak.

– Húzzunk közelebb! – adta ki az utasítást, azzal maga is evezőt ragadott. Míg kormányosa hátul a sodrás ellen harcolt, ő a párkányhoz húzódva tartotta a billegő csónakot. Lehelete alig ült meg az üvegen, az eső máris patakokat vésett bele. Odabent, a túloldalon a legképtelenebb jelenet tárult fel előtte.

A hamvadó gyertyák lángja térdig a vízben álló, zokogó csoportosulásra vetült. Egyikük, egy fiatal lány rázkódó csecsemőt csitítgatott a vállán. Széles, vaskos faasztalt fogtak közre a gyászolók, aminél rendes körülmények közt népes családok gyűltek össze, de most nyitott koporsó feküdt rajta, benne baljós ómenként derengő sötét alakkal.

A hajós megrendülése nem tartott lélegzetvételnyi időnél tovább. Olyan keményen rázta meg az ablaktáblát, ami még a halottat is felkeltette volna, ha az nem elég biztos a dolgában. Idős asszony dugta ki a fejét a kéretlenül kitáruló ablakon, kisírt szemekkel kutatva a férfi ábrázatát.

– Nem megyek én sehova, jó uram – jelentette ki kérdés nélkül. Dacosan lebiggyedő szája kéken remegett. – Itt a helyem szegény megboldogult uram mellett.

– Ne legyen bolond, asszonyom. Az élőket kell kimentsük, amíg még lehet.

Alkudozásra nem volt idő. Az özvegy háta mögött a család mártíromságba burkolódzva hallgatott. A fiatal anya tört ki hirtelen a gyászolók gyűrűjéből, és az ablakhoz férkőzve a ladikban várakozó felé nyújtotta gyermekét. Az érte nyúlt, majd ellentmondást nem tűrően rendelkezett.

– Magukat kitesszük a pályaudvarnál, aztán visszajövünk érte – biccentett az elhunyt felé. Először az újszülött került a csónakba, nyirkos vászontakaróval lefedett kosárban, aztán egyesével mindenkit felvettek, egy nőt kivéve, aki harisnyás lábával félúton lógott az ablak és a menekülés közt.

– Örzse – szólt vissza neki a férje a csónakból. – A mozsár, szaladj vissza érte!

Ekkor óriási robaj támadt, és a nő utolsó sikolyát a házzal együtt elnyelte a tajtékzó Tisza. A csónak nagyot bukfencezve fordult a vízbe – rémült utasait bokán ragadta a száguldó örvény. Eltűnt a kosár is, benne a kicsivel, de viaszos takarója alája gyűrődött, és a hullámok fölé lökte. Az uszadék fán meg-megugorva kelt útra, benne az átázott csöppség még a sírásról is megfeledkezett. Végigbucskázott a Bátor utcán, ahol egy kicsavart távíróoszlop eltérítette a Vértó felé. Onnan száguldhatott volna tovább az ismeretlenbe, ha egy reszketeg kéz utána nem nyúl, és rántja magához az ingatag biztonságba. Az emberé, aki nem akart feltámadni, de mégis az élők végóráit kísértette.

[…]

Végvári Edina

SZIGETI VÉRTEK

Alkonyodott. A nap a látóhatár peremén járt, de utolsó sugaraival még beragyogta és barátságosabbá tette az egyébként komor, egyszerűen berendezett szobát. A sokat látott asztalnál egy szikár férfi keze alatt sercegett a pergamen. Közel s távol ez volt az egyetlen zaj, mely megtörte a csendet. Úgy tűnt, aznapra befejeződött az ostrom, a kapitány azonban mégsem volt nyugodt – hetek óta nem volt az. Páncélingét még alváskor sem vette le, kardját mindig a keze ügyében tartotta, mert a töröknél sose lehetett tudni…

Lassan írt. Minden mondatának minden szavát alaposan megfontolta, igyekezett tényszerű leírást adni, és nem túl kétségbeesett hangot megütni. Nem akármilyen irományról volt szó: életek múltak rajta. Bátran harcoló emberek élete. Miután még egyszer tüzetesen átolvasta, így zárta sorait:

„Levelem kelt Szigetben, az Úr 1556. esztendejében, Szent Jakab hava második vasárnapján. Gradeci Horváth Stancsics Márk, Sziget kapitánya”

Felállt, és az ablaknak is nevezhető nyíláshoz bicegett. Fájdalmai voltak, de nem volt ideje pihenni. Amíg használni tudja a lábát, addig fogja is. A vitézei közt a helye, nem a betegágyban, hisz’ az emberek az ő elszántságából és bátorságából tudnak erőt meríteni, amire pedig most nagy szükség volt.

Tűnődve figyelte a várfalon túl gomolygó fekete füstöt. Mióta is tartott az ostrom? Vagy egy hónapja… és a várvédők még mindig kitartottak. Az Úrnak hála, nem sok embert veszítettek eddig, míg a pogány napok óta hatalmas máglyákon égeti a halottait odakint. És ha hinni lehet a kémeknek, az élők közt valami kórság ütötte fel a fejét, ami tovább pusztíthatja a hatalmas sereget. Azt viszont nem akarta elhinni, hogy Khadim Ali katonái közt tompulna a harci kedv, hiszen aznap is napkeltétől ágyúztak, és látszólag nem nyugszanak addig, míg akárcsak egyetlen bástya is áll… De vajon mit szól a nagyságos Terek Császár, hogy ez a mocsaras Sziget megálljt parancsol néki újra meg újra, és hogy ilyen harcos, bátor gyaurok lakják?

De a kapitány azt is tudta, hogy nem lehet örökké kitartani. Segítségre volt szükség, még mielőtt fordul a szerencséjük. Merthogy kevesen voltak, túl kevesen… azok ott kint pedig, mint a tenger.

• • •

Kopogtattak, aztán egy kisebb csapat lépett be az ajtón. Három ennyire különböző legényt keresve sem tudott volna összeválogatni, nemcsak Horváth Márk, de tán még Ferdinánd király sem. Az egyik egy tagbaszakadt, hatalmas ember volt, akármelyik mestergerendába homlokát verte volna; a másik vékony, szőke férfi, akinek a kése gyakran sebesebben járt, mint az esze. A harmadik meg, a Laci gyerek, bár alig pelyhedzett a bajusza, többet tudott a világ dolgairól, mint a vár népe együttvéve – beleértve a kapitányt is.

– No, fiaim! Küldetést bíznék reátok. Elárultok-e, ha megteszem?

A legifjabb határozottan előlépett, és katonásan összecsapta a bokáját:

– Bízhat bennem, kapitány uram! Ha halni kell menni, akkor is!

Horváth Márk kifejezéstelen arccal bólintott, majd a tekintete a szőke legényen állapodott meg.

– Míg törököt lehet a pokolra küldeni – mondta az –, én azt teszem, amit naccságos kapitány uram parancsol!

Most a nagydarab férfin volt a sor:

– Hát te? Csábít-e a törökök aranya?

[…]

Pető Zoltán

AZ UTOLSÓ KAGÁN

I.

A szertűz lángjai magasra csaptak, megvilágítva a körben ülők arcát. Az előkelők most mind a szent öregembert figyelték. A szarvasagancsos faálarc hol az ég, hol pedig a föld felé fordult, ahogyan a táltos felajánlást tett az ősök szellemének. Őzbőr dobot rázva forgott, éles, az avatatlanok számára érthetetlen kiáltásokkal élesztgette a tüzet. Most, hogy a lángok egyre vadabb táncba kezdtek, Táltosúr háromszor ütötte meg dobját a rovott szent csontütővel, nyugatra nézés után mélyen meghajolt Nap atya vörösben nyugvó arca előtt, keletre nézve pedig Hold anya fehérben tündöklő orcáját köszöntötte. Az öregember most belekotort a hamuba a hosszú, kampós végű botjával, hogy a lángok, melyekben az ősök lelkei éltek, még magasabbra csapjanak. A szél iránya hirtelen változott meg. A feláldozott ló szívének sűrű, szürkésfekete füstje elborította, csak fejdíszének vége látszott ki, mintha az agancs ágai egy elégett kéz semmibe markoló ujjai volnának.

• • •

Tarmacsu úr elrévedt, de nem zuhant hanyatt. Nem hagyta, hogy az alsóvilág felébredt szellemei magukkal ragadják, de azt sem, hogy levegőég lelkei a felsővilágba ragadják. Mélyen, még mélyebben beszívta a füstöt. Lassú mozdulatokkal lépett Kajd elé, mintha álomból ébredt volna. Az álarcot levéve térdelt most a kagán fiatalabb fia előtt, és közben a fiút figyelte, aki oly természetességgel ült most apjának griffes trónján, mintha az már most halott lenne. Az anyja mellette elfordította a tekintetét. Az öreg az imént a tűzbe nézett, lelke a fordított világban járt, felrepült a Világfa legfelsőbb ágára, nem való az, hogy asszonyszemek az égi kútba nézzenek, nehogy rontás érje a népet és az udvart. Kajd azonban keményen állta Tarmacsu nézését. Tizenhét éves volt, még nem állta ki a vér és az acél próbáját.

– Mit mondanak az ősök, Táltosúr? Tisztán hallottad-e hangjukat?

Nézése most a hideg akaratot tükrözte. Vagy csak az öreg táltos szerette volna ilyennek látni a fiút, győztesnek, mint a régi kagánokat, akiket Tengri kegyelt?

– Valóban hallottam hangjukat, Baján[1] unokája!

– Mutasd meg nekünk, Táltosúr, Ég-atya akaratát! – Kajd hibátlanul kántálta a rituális szózatot, épp ahogyan azt neki tíz esztendővel ezelőtt tanította – „legyünk mi is egyek az ősökkel, ahogy a föld és az ég is egyesülnek az alkonyban és a hajnalban, ahogy a víz és a tűz is egyesülnek a szent áldozatban”.

– Az ősök… – kezdte Tarmacsu…. – Az ősök még nem hívják el az Ég fiát, a négy égtáj urának lelkét boldog honukba.

A fiú az anyjára nézett. Barsz kagán első asszonya, akit Tündöklő Égboltnak neveztek, árnyéknak tűnt csak a szertűz rőt-arany fényében. Oly mozdulatlanságában ült szorosan maga alá húzott lábakkal, hogy egészen olyan volt, akár egy áldozati bálvány az ősök ligetében. Ajkai puhán, sietség nélkül formálták a szavakat.

– Tisztelettel kérdelek, Táltosúr, Isten küldött-e neked látomást?

A táltos tudta, hogy hazudni fog, de azt is, hogy így kellett lennie. Van az úgy, hogy a szellemek, amikor feltárják előtte a jövő és a múlt képeit, egyúttal azt is megmondják neki, hogy az igazság teljes feltárása nem használ, hanem inkább árt. És Tengri akarata még nagyobb akarat, mint az ősöké. Ha az összegyűlt előkelők megtudnák, hogy mit látott a tűzben! Akkor Kovrat talán még ma üzenne, hogy összehívja bolgár lovasait. Az pedig mindennek a végét jelentené, amit az utóbbi években felépített. Nem csak a bolgárok jönnének, mint Krum[2] alatt, hogy legelőt, terményt, asszonyt és szolgát követeljenek. Annál valami sokkal rosszabb is következne!

[…]

Varga G. Dániel

TETEMFA

KÉPES KRÓNIKA (ford. Bollók János):

„Abban az időben a német király nagy hadsereggel ostrom alá vette Pozsony várát; (…) Ekkor a várban lévő magyarok találtak egy úszáshoz roppant jól értő embert, név szerint Zotmundot, és az éj csendjében a császár hajóihoz küldték. Ő a víz alatt a hajók közelébe férkőzve valamennyit meglékelte, s azok hirtelen megteltek vízzel. Tönkrement a németek hadereje, s így meggyengülve és erejüket vesztve visszatértek hazájukba. Sok vitéz volt Pozsonyban, de ezek közül is kiemelkedett Vojtek, Endre, Vilungard, Urosa és Márton, akik naponta keményen küzdöttek a németekkel.”

Anno Domini 1046

Miután harminchét és fél évnyi uralkodás után az államalapító és egyházszervező nagy király, Stephanus rex jobblétre szenderült, sötét idők köszöntöttek szeretett országára: a szárnyait bontogató független Magyar Királyság hamar a Német-római Birodalom hűbéresévé süllyedt, és belviszályokkal teli esztendők követték egymást. A békét és az ősi szabadságukat féltő nemzetségek Taksony nagyúr dédunokáit hívják haza külhoni száműzetésükből, hogy úrrá legyenek a zűrzavaron. A Turul nemzetség tagjaiként olyan szakrális tisztelet övezi őket a köznép körében, ami egyetlen másik uralkodócsalád sarját sem Európában. Levente és Endre hercegek azonban csak az országba belépve szembesülnek vele, hogy a táborukba sereglő szabad magyarok többsége nem elégszik meg a békével: ők a régi rend helyreállítását és a keresztény papok elűzését akarják…

CASTRUM NOVUM, REGNUM HUNGARIAE,
A. D. 1046, SZENT MIHÁLY HAVÁNAK 8. NAPJA

A haragos szél őserővel gyűrte, csattogtatta a színpompás lobogókat és hadi jelvényeket, oly zabolátlanul, mintha csak azt akarná megtudni, hogy vajon melyik zászlóvivő keze remeg meg legelébb a fáradtságtól. Csakhogy a hadiszemlére felsorakozó marcona férfiak nem holmi csenevész katonák voltak, hanem a Kijevi Nagyfejedelemség, a Rusz kipróbált és sokat látott harcosai, akik a Fehér-tengertől a Fekete-tengerig, az északi fagyos pusztáktól a perzselő déli sztyeppékig már számtalan csatában bizonyították hűségüket uruk, a velikij knyáz felé.

Az ő parancsszavára érkeztek erre az idegen, még sosem látott vidékre, ebbe a különös nevű királyságba, amely valahogy csak nem tudott kiszakadni Kelet kebeléből: lám, most is, Kelet fiai eljöttek, hogy lezúduljanak a hegyekből, akár a frissen kiöntött patak, és elűzzék eme föld átkos uralkodóját, a napnyugati králj talpnyalóját, Velencés Petrét.

A hadjáratban részt vett a Rusz által alávetett valamennyi szláv törzs. Voltak itt drevljánok, drehovjánok, szeverjánok, tivercek, ulicsok, volinyiak, dulibok, polohácsok és drehovicsok, de még a távoli vótok és csúdok közül is megjelentek páran törzsük dicsőségére, na meg persze, hogy gazdag zsákmánnyal térhessenek majd haza a hadjárat végeztével. Mivel a legnagyobb szégyennek a fogságba esést tartották volna, így földbe szúrt fegyverükre és Perun hadistenre tettek esküt, hogy soha nem teszik le a fegyvert ellenségeik előtt. Életmódjuk okán az álcázás mestereinek számítottak, bármilyen apró kő vagy bokor mögé képesek voltak elrejtőzni, ha azzal meglephetik az ellent, de még a folyók alján is meg tudtak bújni, hosszú nádcsöveken át lélegezve. Ezek a rajtaütésekben, erdei hadviselésben igen jártas harcosok szokásukhoz híven lándzsával, gerellyel és harci baltával vonultak csatába, bár elvétve látni lehetett kezükben farkasszőrmével borított fonott pajzsot is. Íjászaikat mindenki rettegte, mivel libatollas végű nyilaik hegyét méreggel kenték be a csaták előtt, borzalmas kínokat okozva azoknak, akiket megsebesítettek vele.

A szláv törzsi katonák szedett-vedett csapatai előtt sorakoztak fel a fegyelmezettebb kijevi, novgorodi, rosztovi, szmolenszki, csernyihivi, polacki és perejaszlavli városi milíciák, amelyek a vecse jóváhagyásával indulhattak hadjáratba. Fegyvereiket és lovaikat, mint mindig, a velikij knyáz biztosította számukra. Fejszével és vadászlándzsával szerelték fel őket, kardot csak elvétve viseltek közülük páran. Nyércprém galléros köpenyükben, nyestkacagányukban, hódprém és medveszőr kucsmáikban könnyűszerrel tűrték még ezt az őserejű szelet is.

A bojárokból és otrikokból álló nehézfegyverzetű druzsinák a többi seregrész előtt elhelyezkedve, páncélozott lovaikról leszállva várakoztak a menetparancsra. A bágyadt őszi napfény a vállukra leomló, szalmaszín hajukon vissza-visszatündökölt. Fejüket hegyes csúcsban végződő, szegecselt vassisak védte, felsőtestüket bőrruhára varrt pikkelypáncél vagy sodronying fedte, amely alá bélelt zubbonyt húztak, hogy a vaskarikák élei ne sértsék fel bőrüket. Hosszúkás, csepp alakú pajzsaikat – ami testüket fülmagasságtól térdközépig védte – égszínkék, fűzöld, tojássárga és meggypiros színűre mázolták; indás állat- és sárkányalakokkal, avagy a háromgerendás pravoszláv kereszttel ékesítették.

[…]

[1] Baján kagán: (uralkodott: 562–602) Avar kagán, az európai avar kaganátus az ő uralma alatt érte el legnagyobb kiterjedését.

[2] Krum bolgár kán (uralkodott: 803–814) A dunai bolgár birodalom az ő uralma alatt éri el legnagyobb korai kiterjedését, sikerrel hódoltatja az avarokat.