Moxnak

Te vagy a napsugaram,

az éltető levegő, amit belélegzek,

te adsz értelmet mindennek

Első rész

„She can kill with a smile, she can wound with her eyes.”

BILLY JOEL

Első fejezet

A meredező mellbimbóknak megvan a maguk helye és ideje, de egy seattle-i rendőrautó hátsó ülése határozottan nem az.

Paris Peraltának eszébe sem jutott magára kapni egy pulóvert, mielőtt letartóztatták volna, így most csupán egy véres ujjatlan topot visel. Végül is július van. Azonban az autó légkondija maximumon megy, ami miatt fázik, és kiszolgáltatottnak érzi magát. Bilinccsel a csuklóján nem tehet mást, mint hogy összekulcsolja a kezét, és felemeli a karját, hogy eltakarja vele a mellét. Ettől úgy néz ki, mintha imádkozna.

Arról azonban már igencsak lekésett.

Sebe lüktet a ragtapasz alatt, amit az egyik mentős tett rá, mielőtt beültették volna a rendőrkocsiba. Biztos beütötte a fejét a kád peremébe valamikor az éjszaka folyamán, de nem rémlik neki, hogy megbotlott vagy elesett volna. Egyedül csak arra emlékszik, ahogy a férje ott fekszik a vérrel teli kádban, meg a sikoltozásra, ami reggel magához térítette.

A kormánynál ülő, szőke haját lófarokban viselő nyomozónő megint hátrasandít Parisre a visszapillantó tükörben. Mióta csak Jimmy, a nő férje megkötötte hat hónappal ezelőtt azt a szerződést a Netflix feltörekvő riválisával, a Quannal, sokszor megbámulják az emberek. Paris meg szívből gyűlöli ezt. Amikor hozzáment a férfihoz, arra számított, hogy nyugalmas életet folytathat a visszavonult színész-humoristával. Ebben egyeztek meg; ilyen házasságot vállalt. De aztán Jimmy meggondolta magát, véget vetett a nyugdíjaslétének, és nagyjából ez volt a legrosszabb, amit csak tehetett a feleségével.

A férfi pedig most már halott.

A nyomozónő egész idő alatt Parisen tartja a szemét; néhány percenként leveszi a tekintetét az útról, és a visszapillantó tükörbe néz. Paris már most meg tudja mondani, hogy a rendőrnő szerint ő a tettes. Oké, tényleg eléggé rosszul fest a helyzete. Annyira sok volt a vér, és mire a nyomozónő megérkezett a hálószobába, már három egyenruhás állt ott, fegyverüket egyenesen Parisre szegezve a fürdőszobába nyíló ajtón keresztül. Nem sokkal később pedig négy szempár meredt rá úgy, mintha valami szörnyűséget követett volna el. Úgy tűnt, senki nem pislog, de még csak levegőt sem vesz, beleértve őt magát is.

– Tegye le a fegyvert, kérem, Mrs. Peralta – szólította fel akkor a nyomozónő; nyugodtan és határozottan beszélt, miközben előhúzta a pisztolyát. – Aztán lassan, felemelt kézzel jöjjön ki a fürdőszobából!

De nekem nincs is semmilyen fegyverem – értetlenkedett Paris magában. Másodjára mondták ezt neki, és ahogy előzőleg, most sem volt ennek semmi értelme. Mégis miféle fegyvert tegyen le?

A nyomozónő szeme ekkor lefelé villant. Paris követte a tekintetével, és döbbenten állapította meg, hogy még mindig a jobb kezében tartja a férje borotvakését. És nemcsak markolta, hanem olyan szorosan fonta a nyele köré az ujjait, hogy kifehéredtek az ujjpercei. Felemelte, és csodálkozva bámult rá, miközben megforgatta, ami nem igazán nyerte el a rendőrök tetszését; a nyomozónő a korábbinál harsányabb és parancsolóbb hangon ismételte meg az utasítását.

Ez az egész annyira abszurd volt. Mindannyian túlreagálták a dolgot. Paris nem fegyvert szorongatott, hanem csak egy borotválkozásra szolgáló eszközt, egyet a férje számos borotvakése közül, ugyanis Jimmy amolyan régimódi fickó volt, aki imádta az ilyen pengét, ahogyan a magnókazettákat meg a vezetékes telefont is. Pedig tilos volt már használnia a borotvakéseket, ugyanis ez veszélyessé vált az egyre rosszabbodó kézremegése miatt.

De akkor ő meg mégis mi az ördögért tartja a kezében ezt az ébenfa nyelű pengét, amit a férje évtizedekkel ezelőtt vásárolt Németországban?

Minden úgy történt, mintha egy lassított felvétel lenne. Miközben a nyomozónő tovább beszélt hozzá, Paris még egyszer végignézett a fehér márványcsempés padlóra fröccsent véren, ami a fürdővízzel keveredve rózsaszínűre hígult. A férje vére volt az, és tudta, hogy ha megfordulna, ott látná Jimmyt elmerülve a szabadon álló magas kádban, amiben elvérzett az éjszaka folyamán.

Nem fordult meg. Ellenben sikerült egy pillantást vetnie a mosdókagyló feletti tükörre, amiben egy véres ujjatlan topot viselő nőt látott, aki pontosan úgy nézett ki, mint ő. Haja kócos volt, tekintete vad, arcát oldalt vér borította, ami a jobb szemöldöke feletti sebből szivárgott. Tükörképe kezében Jimmy ósdi borotvája tényleg fegyvernek tűnt.

Egy gyilkos fegyvernek.

– Dobja el a borotvát, Mrs. Peralta! – szólította fel újra a nyomozónő.

Paris végre engedelmeskedett. Az acélpenge tompa csörömpöléssel hullott a márványpadlóra, az egyenruhások pedig egyszerre vetették rá magukat a nőre. Az egyikük bilincset kattintott a csuklójára, a nyomozónő pedig ismertette a jogait. Miközben kivezették a hálószobából, majd le a lépcsőn, Paris azon tűnődött, mégis hogyan fogja kimagyarázni magát.

Évekkel ezelőtt, amikor utoljára ilyesmi történt, egyáltalán nem kellett magyarázkodnia.

– Elnézést, de lejjebb tudnák venni a klímát?

Paris mellbimbói kavicskeménységgel préselődnek a karjának. Bár már közel húsz éve Seattle-ben lakott, kanadai mivolta miatt még mindig képtelen szabadulni attól a szokásától, hogy szabadkozzon, amikor kér valamit.

– Bocsánat, csak igazán hideg van itt hátul.

Az anyósülésen utazó egyenruhás addig nyomkod egy gombot a műszerfalon, míg elviselhetőbbé nem válik a hőmérséklet.

– Köszönöm.

– Tehetünk még valamit magáért, asszonyom? – fordul hátra a nőhöz a rendőr. – Nem kér egy rágót? Vagy ne álljunk meg valahol kávézni egyet?

A férfi nem komolyan kérdezi, így Paris nem is reagál rá semmit.

Valamilyen szinten tisztában van vele, hogy sokkos állapotba került, és hogy nem fogta még fel teljes mértékben a helyzetet. Legalább az önvédelmi reflexei működésbe léptek; tisztában van vele, hogy rabosításra viszik, ahogyan azzal is, hogy tartania kell a száját, és az első adandó alkalommal ügyvédet kérnie. Mégis olyan érzése támad, mintha csak egy filmben szerepelne, ahol gyilkossággal fognak vádolni valakit, aki a kiköpött hasonmása.

A disszociáció érzete (mely kifejezést gyerekként volt alkalma megtanulni) olyasmi, ami akkor fogja el, valahányszor extrém stresszhelyzetbe kerül. Az elméje ezzel védi őt a testét érő traumáktól. Bár jelenleg nem erről van szó, az érzés, miszerint az elméje elkülönül a fizikai formájától, olyankor szokott előfordulni, amikor úgy véli, hogy sebezhető, és hogy nincsen biztonságban.

Ez alkalommal a jelenlegi élete került veszélybe; az, amit felépített magának.

Most azonban nem szemlélheti kívülről az eseményeket. Muszáj jelen lennie, ha túl akarja vészelni a helyzetet; így aztán a légzésére koncentrál. Ahogy a tanítványainak szokta mondogatni a foglalkozásokon, bármi is történjék, mindig képesnek kell lenni a légzésünk szabályozására. Épp csak egy kicsit megfeszítve a torkát, lassú, mély lélegzetet vesz; benntartja, aztán kifújja. Enyhe sziszegő hangot adva távozik a levegő; olyan, mintha csak a kocsi ablakát akarná összelehelni vele, a nyomozónő pedig ismét rávillantja a szemét a visszapillantó tükörben.

Néhány győzedelmes, vagyis ujjayi légzés után Paris tisztábbnak érzi a fejét; sokkal jobban jelen van, ezért megpróbálja megemészteni, mégis hogy az ördögben kötött ki egy rendőrautó hátsó ülésén, úton a rácsok mögé. Elég sorozatot nézett már ahhoz, hogy tudja, a rendőrség először mindig a házastársat gyanúsítja. Természetesen az sem segített egy fikarcnyit sem a dolgokon, hogy Zoe, Jimmy személyi asszisztense volt az, aki ujjal mutogatott rá, miközben rekedtre visítozta magát:

– Meggyilkolta, megölte, Istenem, ez a nő egy rohadt gyilkos!

A rendőrök és a lány szerint is ő végzett Jimmyvel.

És most aztán így fogja gondolni mindenki más is. Elvégre tényleg bűnösnek tűnik valaki, ha megbilincselve, véres ruhában vezetik ki az otthonából, miközben híres férjének a halálhíre végigfut a letartóztatásáról fényképeket meg videót készítő bámészkodók tömegén. A helyzet iróniája, hogy az a tömeg amúgy is már jóval azelőtt a ház előtt tobzódott, hogy Zoe kihívta a rendőröket. A Peralta házaspár Queen Anne Hillen lakik, közvetlenül a Kerry Parkkal szembeni utcában, ami a Seattle-re nyíló legjobb kilátással dicsekedhet. Népszerű helynek számít mind a helyiek, mind a turisták körében, akik szeretnek fotókat lőni innen a város látképéről, ahogyan a Mount Rainierről is. A mai csődület olyan volt, mint bármikor máskor, kivéve, hogy a táj helyett most a ház felé irányították a fényképezőgépüket vagy a mobiljukat. És ahogy Parisnek nem volt ideje felvennie egy másik felsőt, úgy a lábbelijét sem volt alkalma lecserélni.

– Cuki a papucsa! – hallott valakit kiabálni, amint kilépett a házból, de nem úgy hangzott, mintha bóknak szánták volna.

A szomszédok is mind kisereglettek az utcára. Közvetlen házszomszédaik, Bob és Elaine a kocsifeljárójuk végén ácsorogtak; arcukra döbbent rémület ült ki a nő láttán. Tekintve, hogy nem kiáltottak oda neki, és nem ajánlották fel azt sem, hogy valamilyen módon segítenek, kétségkívül hallották már, hogy mi történt. Biztos, hogy már ők is elkönyvelték bűnösnek.

Pedig állítólag a barátai voltak.

Paris már most el tudja képzelni az újságok főcímeit:

68 ÉVES KORÁBAN HOLTAN TALÁLTÁK A PÉKHERCEGBŐL ISMERT JIMMY PERALTÁT.

Bár már több mint két évtizeddel ezelőtt véget ért Jimmy tíz évadon át tartó, közkedvelt szitkomja, örökre ismert marad a főszerepéről, mely szerint egy pékség tulajdonosának a fia. A sorozat több mint egytucatnyi Emmy-díjat zsebelt be, őt pedig a filmsztárságig repítette, míg vissza nem vonult hét évvel ezelőtt. Parisnek nem kell médiamunkásnak lennie ahhoz, hogy megjósolja, a férje halálhíre még annál is nagyobb szenzáció lesz, mint az a címlapokat érő, több millió dollárra rúgó szerződés, amit a Quannal kötött, amikor úgy döntött, hogy visszatér. Paris maga is szaftos sztorinak könyvelné el, ha nem vele történne éppen.

Továbbra is a légzésére koncentrál, az elméje azonban nem hajlandó lecsillapodni. Egyáltalán nem érzi helyénvalónak ezt az egészet. Bár nem voltak illúziói azzal kapcsolatban, hogy együtt fognak megöregedni a férjével, azt hitte, hogy több idejük lesz. A házasságuk eddigi két éve során kellemes rutint alakítottak ki. Paris heti hat napot dolgozott a jógastúdiójában, Jimmynek pedig állandóan volt valami dolga. Ellenben a vasárnap csak kettőjüké volt. Most éppen egy álmos villásreggelit kellene fogyasztaniuk a közeli étteremben, aminek a tulaja mindig fenntartott számukra egy asztalt az ablaknál. Jimmy palacsintát enne meg szalonnát, ő pedig gofrit eperrel. Utána lehet, hogy ellátogatnának Fremontba a termelői piacra, vagy elkocsikáznának Snohomishba régiségek után vadászni egy kicsit. Leggyakrabban azonban a reggeli után simán csak hazamentek, ahol a férje elszöszmötölt a kertben a növényeit metszegetve meg gyomlálgatva, míg ő letelepedett az úszómedence mellé egy ponyvát olvasgatni.

A mai azonban nem egy szokványos vasárnap, hanem egy rohadt rémálom. Tudnia kellett volna, hogy ez lesz a vége, mert a valóságban nincs olyan, hogy boldogan élünk, míg meg nem halunk, miután elmenekülünk a régi életünkből, hogy egy teljesen újat kezdjünk.

Utolérte a karma.

Az idétlen papucsa egyik tolla csiklandozni kezdi a lábfejét. Amikor megkapta a múlt hónapban a születésnapjára (mármint nem a valódira, hanem arra, ami a személyi igazolványában szerepel), mókásnak és aranyosnak találta. A jógastúdiójában dolgozó oktatók mind beszálltak az árába, hogy meg tudják venni neki ezt az embertelenül drága, olasz dizájner lábbelit, amely rózsaszín strucctollakból készült. Eredetileg úgy volt, hogy a stúdióban tartja, hogy legyen miben mászkálnia a foglalkozások között, de képtelen volt megállni, hogy haza ne vigye megmutatni a férjének. Biztosra vette, hogy Jimmyből kitör majd a nevetés a láttán, és így is lett.

Most azonban egyáltalán nem érzi viccesnek a papucsot. Semmi másra nem jó, minthogy ráerősítsen a média által róla folyamatosan kialakítani próbált képre, miszerint ő egy gazdag, beképzelt hülye picsa. Tizenkilenc éven keresztül sikerült elérnie, hogy ne hívja fel magára a figyelmet, miután elmenekült Torontóból, hogy aztán az egész semmissé váljon, amikor Zoe, Jimmy megbízható személyi asszisztense mellékelte az esküvői fotójukat a streaming-szerződésről szóló sajtóközleményhez. A lány nem értette, Paris miért ilyen dühös emiatt, azonban addig a napig a legtöbben még csak nem is tudtak róla, hogy Jimmy Peralta újból megházasodott. A nő áldott névtelenségben élt visszavonult férjével, aztán ezzel minden elcsesződött.

Ahogyan Zoe mondaná, szörnyen rosszul fest a helyzete a közvélemény szemében. Paris Jimmy ötödik felesége volt, és közel harminc évvel fiatalabb nála. Bár a férfit egyáltalán nem zavarta a köztük lévő korkülönbség (ugyan miért is zavarta volna?), a nő ettől mások szemében egy aranyásó ribancnak tűnik, aki csak arra vár, hogy a férje elpatkoljon.

Ami most be is következett.

Második fejezet

A King megyei börtön ügyeletese el akarja kérni Paristől a telefonját, de az nincs nála. Amennyire képes felidézni, még mindig az éjjeliszekrényén van a hálószobájában. A házukban, amely bűntény helyszínévé vált.

– Minden személyes tárgyát el kell csomagolni, és a tárolóba helyezni – tájékoztatja a férfi. A Parist bekísérő nyomozóhoz hasonlóan ő is azóta bámulja a nőt, hogy behozták. – Ez az ékszereire is vonatkozik.

Csak egy jegygyűrűje van. Jimmy felajánlotta, hogy vesz neki eljegyzésit is, de ő visszautasította azt bizonygatva, hogy úgysem viselné sosem jógaoktatás közben. A férfi végül rábeszélte egy eternity gyűrűre, amely tizenöt hivalkodó, ovális alakú, rózsaszín gyémántból készült. Az ára elképesztően magas összegre, 250 000 dollárra rúgott, de az ékszerész kedvezményt kínált Jimmynek, amennyiben Parisszel hajlandóak lefényképeztetni és nyilvánosság előtt mutogatni a gyűrűt. A nő ezt is visszautasította.

– Nem szeretnék nagy hírverést – magyarázta a férfinak. – Tényleg megelégszem egy sima arany karikagyűrűvel.

– Kurvára szó sem lehet róla! – Jimmy lefolytatott egy rövid beszélgetést az ékszerésszel, aztán a pultra csapta fekete American Express kártyáját. Mivel a nagy Jimmy Peraltáról volt szó, így is megkapta a kedvezményt.

– Paris Peralta. – A rabosítását végző férfi vigyorogva pötyögi be a nevet, ami Paaaariiissss Peeeraaaltának hangzik a szájából, ahogy hosszasan elhúzza a szótagokat. – A nejem maga alatt lesz a gyönyörtől, amikor majd elmondom neki, kit hoztak ma be. Totál imádta A Pékherceget. Én magam mondjuk sosem tudtam elviselni. Mindig is egy seggfejnek tartottam Jimmy Peraltát.

– Tanúsítson némi tiszteletet! – szól rá a nyomozónő, aki Paris mellett állva olyan szorosan préselődik hozzá, mint aki attól tart, hogy van esély rá, hogy a nő esetleg menekülőre fogná. – Mr. Peralta halott.

Hátraveti a fejét, amitől a lófarka vége meglegyinti letartóztatottja csupasz karját.

Paris lehúzza az ujjáról a jegygyűrűjét, és átnyújtja az üvegnyíláson keresztül.

– Jézusisten, ez rózsaszín – hallja maga mellett dünnyögni a rendőrnőt a bajsza alatt. Az ügyeletes alaposan szemügyre veszi a gyűrűt, mielőtt egy kis műanyag tasakba zárná, amit aztán belepottyant a tárolóba, melyben jól hallható csattanással landol.

Ennek a gyűrűnek az értéke valószínűleg a háromszorosa annak, amit maga tavaly összesen, ha keresett – gondolja Paris, összerezzenve. Kívülről nézve azonban továbbra is higgadtnak tűnik. Nem fog senkinek sem olyan anyagot szolgáltatni, amit aztán az jól eladhat a bulvársajtónak. Helyette a férfi szemébe nézve lebámul rá a maszatos plexiüvegen keresztül. Ahogy meg merte volna jósolni, sunyi alak a fickó; tekintete visszasiklik a számítógépe monitorára.

– Itt írja alá – tol Paris orra alá egy tárgylistát a nyíláson keresztül. Csupán egyetlen tétel szerepel rajta: Gyémántgyűrű, rózsaszín. A nő odafirkantja a nevét.

Egy másik börtönőr bukkan elő a pult mögül, és várakozásteljesen megáll. A nyomozónő odafordul Parishez. Valószínűleg bemutatkozott a letartóztatásakor, de ő képtelen felidézni a nevét, már ha tényleg hallotta tőle egyáltalán.

– Szükségünk lesz a ruhájára meg a papucsára is. Kap valami mást, amit felvehet. Aztán jövök, és elbeszélgetünk, oké?

– Szeretnék telefonálni az ügyvédemnek.

A nyomozónőn semmi nyoma nem látszik a meglepődésnek, azonban csalódottnak tűnik.

– A rabosítási procedúra után megteheti.

Megszólal egy csengő, majd egy sornyi ajtón keresztül egy kicsi, fényesen megvilágított helyiségbe vezetik. Utasítják, hogy vetkőzzön le a sarokban lógó kék függöny mögött. A fehérneműjén kívül gyorsan levesz mindent, aztán belebújik a kapott melegítőfelsőbe, nadrágba, zokniba és gumipapucsba. Igazi megkönnyebbülés számára, hogy végre megszabadulhat a véres ruhától, és olyan lábbelit húzhat fel, ami nem egy kitömött madárra emlékeztet. Mindenre rá van nyomva a büntetésvégrehajtó intézet neve.

Leveszik az ujjlenyomatát, majd lefotózzák. Haja kész szénaboglya, de kevés esélyt lát rá, hogy kaphatna kölcsönbe fésűt. Egyenesen belenéz a fényképezőgép lencséjébe, és felszegi az állát. A férje egyszer megjegyezte, hogy szinte lehetetlen nem bűnözőnek tűnni egy letartóztatáskor készült fotón. Ő aztán már csak tudta. Kétszer tartóztatták le ittas vezetésért, egyszer pedig testi sértés miatt, mert ellökött egy kötözködő alakot Las Vegasban az egyik fellépése után. Mind a három rabosítási fotón totál bűnösnek nézett ki.

Miután végeztek, Parist a felvonóhoz vezetik röpke, egy emeletnyi liftezésre. Az őt kísérő fiatal börtönőr időnként lopott pillantásokat vet rá, de egy árva szót sem szól, míg el nem érnek a zárkához. A férfi cérnavékony hangon (amit torokköszörülés követ) utasítja, hogy menjen be. Abban a minutumban, ahogy Paris belép a cellába, becsukódik mögötte a rácsos ajtó, és zörögve kattan a zár.

És ezzel Paris Peralta már sittre is került.

Egyszerre jobb és rosszabb, mint ahogy mindig is képzelte, már pedig azt kismilliószor megtette. A helyiség tágasabb, mint amire számított, és csak egyvalaki tartózkodik benne, egy nő, aki pillanatnyilag éppen kiütve magát hever a cella túloldalán. Egyik csupasz lába lelóg a pad szélén, meztelen talpa mocskos. Neonsárga, szűk ruháját meghatározhatatlan eredetű foltok tarkítják, őt mégsem kötelezték rá, hogy öltözzön át. Bármiért is tartják bent, biztos, hogy nem gyilkosságért.

Bár maga a cella tisztának tűnik, a fénycsövek kíméletlen fényében jól látszanak a maradványai annak, bármi is volt az, amit nemrég felmosott valaki. A levegőt megülő szagok alapján volt ott vizelet meg hányás is. A ragadósnak tűnő falakat gyenge tea színű, piszkos bézs árnyalatú festék fedi, a plafon egyik sarkába pedig egy kamerát szereltek fel.

Hátul, közvetlenül a falra rögzített vonalas telefon mellett tábla lóg, amelyen három óvadékügynökség elérhetőségei sorakoznak. Egy kis szerencsével neki nem lesz szüksége a szolgáltatásaikra.

Fogja a kagylót, és beüti azon kevés telefonszámok egyikét, amiket fejből tud. Csak vedd fel, vedd fel, vedd fel!

A hangposta jelentkezik. A picsába! A saját hangját hallja vissza, ahogyan buzdítja, hagyjon üzenetet.

– Paris vagyok – mondja halkan a kagylóba. – Megpróbállak elérni a mobilodon, Henry. Nagy bajban vagyok.

Megszakítja a hívást, megvárja a tárcsahangot, majd bepötyögi a második számot, amit álmából felébresztve is bármikor fel tudna idézni. Ez is hangpostára kapcsol. Néhány méternyire tőle a cellatársa felül; lucskos haja belelóg zsíros arcába. Ködös tekintettel méregeti Parist; fekete festékkel túlságosan körbemázolt szemén elkenődött a smink.

– Ismerem magát. – Nehezen forgó nyelvvel buknak ki belőle az összefolyó szavak; Paris még így, jó egy méternyire tőle is érzi a szagát, ami olyan, mintha egy whiskylepárlóban rohadna valami étel. – Láttam má’ valahol. Maga egy híresség, vagymi.

Paris úgy tesz, mintha nem hallaná.

– Maga az a bige, aki hozzáment ahhoz a vénemberhez. – A nő pislog, miközben megpróbálja összeszedni magát, és mikor Paris nem reagál, folytatja. – Ó, oké, értem én, maga egy csicsa-picsa celebecske, túl előkelő ahhoz, hogy szóba álljon velem. Hát, csessze meg, celebkém!

Visszadől; arca tíz másodperccel később elernyed, szája elnyílik.

A cellán kívül egy óra ketyeg a falon, Paris pedig hajszálpontosan négy és fél percet vár, mielőtt újra kézbe kapná a kagylót. Ez alkalommal azonnal felveszik.

– Ujjayi jógastúdió.

– Hála az égnek, Henry! – Megkönnyebbülés önti el a nőt az üzlettársa hangja hallatán.

– Szent Isten, Paris, nincs semmi bajod? – A férfi hangja tele van aggodalommal. – Épp most hallottam, mi történt Jimmyvel. Annyira sajnálom, szívem! Képtelen vagyok elhinni, hogy…

– Letartóztattak, Henry. – Alig hiszi el, hogy tényleg ezt mondja. – Egy cellában vagyok a King megyei börtönben.

– Láttam a letartóztatásodat. Mekkora egy baromság már…

– Láttad? Benne volt a tévéhíradóban?

– Még hogy a tévéhíradóban? Tele van vele az Instagram, szívem – közli Henry, Paris meg valami háttérzajt hall közben, majd azt, ahogy becsukódik egy ajtó, ami azt jelenti, hogy a férfi bevitte a vezetéknélküli telefont az irodába. – Az egyik turista ott a parkban levideózta az egészet, és feltette a netre. Jelenleg ez a legfelkapottabb videó.

Természetesen semmi meglepő nincs ebben, de még valóságosabbá teszi az, hogy a barátja szájából hallja. Visszafogja a rátörő pánikot, aztán emlékezteti magát, hogy később bőven lesz még ideje arra, hogy összeomoljon.

– Figyelj csak, Henry! – szólal meg végül. – Szeretném, ha felhívnád nekem Elsie Dixont.

– Jimmy régi barátját? Az ügyvédnőt, aki musicalslágereket ad elő az összes partin?

– Pontosan. Nincs nálam a mobilom, így nem tudom a számát.

– Kiguglizhatom az irodája elérhetőségét.

– Biztos, hogy nincs bent, elvégre vasárnap van. De ha megnézed az asztalomnál, talán találsz ott egyet a névjegykártyájából a mobilszámával. Kérd meg, hogy most azonnal jöjjön ide a börtönhöz, oké?!

– Nem látok itt semmiféle névjegykártyát. – Paris hallja, ahogy Henry végigtúrja a fiókokat. – Ne aggódj, kitalálok valamit! Azt hittem amúgy, hogy ő polgári peres ügyvéd.

– Kirendelt védőügyvédként kezdte régen a pályafutását – magyarázza a nő. – Meg eleve ő az egyetlen ügyvéd, akit ismerek.

– Jézusom, Paris! – Henry hangja őszintén döbbentnek érződik. – Képtelen vagyok elhinni, hogy letartóztattak. Olyan ott bent, mint a filmekben?

– Többé-kevésbé – pillant körbe a nő –, csak jóval sivárabb.

– Bevigyek neked valamit? Párnát? Könyvet? Ráspolyt?

Barátja próbálja megnevettetni, de egy horkantás a legtöbb, amit a nőnek sikerül kierőszakolnia magából.

– Imádlak. Csak érd utol valahogy Elsie-t, oké!? Meg talán tájékoztathatnád az oktatókat arról, hogy mi a helyzet!

– Azt beszélik… – hallgat el Henry egy pillanatra –, hogy megölted Jimmyt. Én persze tudom, hogy ez teljességgel lehetetlen, mert jól ismerlek. Egyáltalán nem vagy gyilkos típus.

– Ezt tényleg nagyra értékelem tőled – mondja Paris, majd miután elköszönnek egymástól, leteszi a telefont.

Henry mindig is mindenben támogató barátja volt, aki szívvel-lélekkel lojális hozzá. Azonban valójában nem igazán ismeri őt.

Ahogyan senki más sem.

Harmadik fejezet

Az érzékszervi alkalmazkodás csodájának köszönhetően Paris nem érzi többé a különféle szagokat, melyek facsarni kezdték az orrát, amikor először belépett ide. Sajnos nem mondhatja el ugyanazt a zajokkal kapcsolatban.

Ölbe tett kézzel ül a padon, miközben minden tőle telhetőt megtesz, hogy figyelmen kívül hagyja cellatársa horkolását, melybe belekeveredik a többi cellából szállingózó mindenféle karattyolás hangja. Minden rendbe fog jönni! Elsie mindjárt ideér, és ő pontosan tudja, mit kell csinálni, mert Elsie Dixon ügyvéd, azok pedig mindig tudják.

Csakhogy ő nem csupán ügyvéd, hanem Jimmy legjobb barátja is egyben. Ötven évvel ezelőtt ismerkedtek össze még a középiskolában, így a barátságuk tizenegy évvel idősebb, mint Paris maga. Nem kérdéses, kihez köti az ügyvédnőt a lojalitása, és ha úgy véli, hogy hajszálnyi esély is van rá, hogy legkedvesebb barátját megölte annak felesége, akkor Elsie nem fog megjelenni sem ma, sem máskor.

Pedig a nő remélte, hogy eljön.

Addig is nem nagyon tehet mást, mint hogy vár. És mobil vagy könyv nélkül, amikkel elterelhetné a figyelmét, nem tud mást tenni, mint a fejét törni. És minél inkább elmerül a gondolataiban, annál inkább igyekszik eluralkodni rajta a férje halála miatti szívfájdalom. Nem akarja érezni. Nem itt és nem most, ugyanis nem tudja, miképp élhetné meg teljes mélységében a gyászát, miközben abból a slamasztikából is megpróbál kimászni, amiben nyakig benne van már. Behunyja a szemét. Még ha nem is gyilkolta meg a férjét, marhára úgy néz ki, mintha ő tette volna.

Úgy tűnik, soha senki nem volt képes elfogadni, hogy tényleg teljes szívéből szerette Jimmyt. Ez azonban nem jelentett feltétlenül mindent elsöprő szerelmet, és ez az, ami zavarja az embereket. Úgy látszik, csak olyasvalakivel szabad összeházasodni, akibe fülig szerelmes az ember, akivel képtelen betelni, és aki nélkül nem tudja elképzelni az életét. Ezen meghatározás szerint pedig azt, ami közte meg a férje között volt, egyáltalán nem lehetne szerelemnek tekinteni. Mindketten mindig gyakorlatias gondolkodásúak voltak, és két lábbal álltak a földön. Valószínűleg több időt töltöttek külön a házasságuk során, mint amennyit együtt. És természetesen könnyedén megvoltak egymás nélkül. Gondoljunk csak bele! Jimmy teljes hatvanöt évet élt le azelőtt, hogy egyáltalán megismerkedett volna vele, olyan sikereket érve el közben humoristaként, amire a legtöbben soha nem lennének képesek. Ő meg harminchat volt, amikor összejött a férfival, és jól elvolt egyedül addig is. Paris lélekben idős volt, Jimmy meg a szívében fiatal. Jól működött a kapcsolatuk.

Mégis mindenki (a sajtó, a férfi barátai, és főleg Elsie) csupán a huszonkilenc évnyi korkülönbséget látta.

– Nem gondolod, hogy jól megvagyunk együtt? – kérdezte Jimmy ebéd közben egy random szerdai napon, amikor körülbelül kilenc hónapja randizgattak. – Gondolkodtál már azon, hogy férjhez menjél?

– Mégis kihez mennék?

– Hozzám, te butus.

Paris erre majdnem félrenyelte a rozskenyeres pastramit, amit közösen falatoztak. A férfi képtelen volt olyan szendvicset enni, ami ne lett volna tömve valamilyen felvágottal.

– Te most megkérted a kezem?

– Azt hiszem, igen.

Semmi romantikus nem volt a helyzetben. Jimmy nem az a típus volt, ahogy ő sem. Két felnőtt emberről volt szó, akik hoztak egy döntést, miszerint összekötik az életüket, és ez tökéletesen elegendő volt mindkettőjük számára. Kauai szigetén házasodtak össze három hónappal később a naplementében egy meghitt szertartás keretében, amit a parton tartottak. Jimmy egy jó barátja, egy befutott filmrendező, akinek a neje még Parisnél is fiatalabb volt, repítette oda a kis csoportot a saját Gulfstreamjén. Elsie is eljött (méghozzá egyedül, ugyanis nem talált senki érdemlegeset magának, miután egy évtizeddel korábban véget ért a házassága), ahogyan Henry is az élettársával, Brenttel. A házszomszédjaikat, Bob és Elaine Cavanaugh-t is meghívták, valamint természetesen Zoét is.

Egykori férje göndör hajú személyi asszisztensének a gondolatára Paris legszívesebben belebokszolna a falba.

– Megjött az ügyvédje, Mrs. Peralta.

Kinyitja a szemét, és ugyanazt a fiatal börtönőrt látja korábbról, ahogy elhúzza a cella rácsát. Valahogy eltelt három teljes óra. Tekintve, hogy Jimmy legrégebbi barátja mindössze húszpercnyire lakik innen, kétségtelenül nem siette el, hogy ide érjen.

De legalább most itt van. Ráadásul a börtönőr úgy utalt rá, hogy az ügyvédje, ami remélhetőleg azt jelenti, hogy Elsie azért jött, hogy segítsen neki.

– Garza – mondja ekkor hangosabban a férfi, Paris rabtársa pedig a nevét hallva megint felébred. – Letették az óvadékot magáért, úgyhogy elmehet. Sipirc!

A nő ásítozva feltápászkodik, és ujjait megbillegtetve odaint Parisnek. Körmei ugyanúgy teniszlabdaszínben virítanak, mint a ruhája. Még mindig részegnek tűnik; majdnem összeütközik Elsie-vel, aki pont időben lép félre előle. Az ügyvédnő felhúzza az orrát, ahogy megcsapja a nő szaga.

– Pápá, csicsa-picsa celebecske – szól vissza Garza a válla fölött, mielőtt eltűnne a folyosón.

Végül beengedik az ügyvédnőt. Elsie Dixon csupán 158 centi magas, de olyan személyiséggel rendelkezik, mintha kétméteresre nőtt volna. Ezüstös haját állig érő bubifrizurában viseli, ami a védjegyének számít. Úgy van öltözve, mintha egy hölgytársaságban elfogyasztandó villásreggelire tartana éppen. Mármint, ha arra egy trópusi hajóúton kerül sor. Rózsaszín körömcipője tökéletesen illik redős rózsaszín blúzához és virágos szoknyájához, vaskos, türkiz statement nyaklánca pedig jól kiemeli kék szemét. Teljesen szokványos öltözéknek számít ez nála.

Elsie szeme duzzadt és vörös. Még egy sziát sem vet oda Parisnek, és azt sem érdeklődi meg tőle, hogyan van. Lesöpör egy kis koszt a padról, mielőtt helyet foglalna rajta.

– Kérvényeztem, hogy valamelyik kihallgatót használhassuk, de jelenleg mindegyik foglalt – közli gyorsan. – Így itt kell beszélnünk, és bár egyedül maradtunk, halkan mondjad, és mindvégig tartsd lehajtva a fejed! Sosem lehet tudni, kik hallgatnak ki éppen.

– Köszönöm, hogy eljöttél! – hálálkodik Paris suttogva.

Elsie nem válaszol semmit, helyette kinyitja az aktatáskáját, és kivesz belőle egy vonalas jegyzetfüzetet, az olvasószemüvegét meg egy elegáns fekete-arany tollat, oldalán az irodája nevével. Partner a Strathroy, Oakwood és Strauss ügyvédi irodánál, és noha már nem védőügyvéd, valaha az volt. A karrierjét kirendelt védőügyvédként kezdte, majd néhány évvel később magánpraxisra váltott. Ma már peres ügyekre szakosodott, és Jimmy mindig is azt állította, hogy kifejezetten elszánt a tárgyalóteremben.

Parisnek fogalma sincs, az asszony mennyire tud segíteni a helyzetén, de hálás neki, amiért legalább idejött. Elsie mindig is foggal-körömmel védelmezte Jimmyt, és már a kezdetektől fogva gyanakvóan állt Parishez. Azon az estén, amikor először találkoztak, az asszony egyenesen rákérdezett, hogy a férfi új és sokkal fiatalabb barátnője csak a zöldkártyáért folytat-e viszonyt vele. Az asszony akkor már a harmadik pohár chardonnay-nál tartott, Parist azonban mégis eléggé bántotta a dolog.

– Mintha csak meg sem fordult volna a fejében, hogy már amerikai állampolgár vagyok – füstölgött később Jimmynek. – Vajon akkor is a fejemhez vágta volna a kérdést, ha fehér bőrű lennék?

– Csak azért kérdezte, mert féltékeny rád. – A férfi félresimított egy tincset a nő arcából. – Szeretnék nyitott könyv lenni előtted; Elsie-vel együtt jártunk még a középiskolában. Én az osztály bohóca voltam, ő meg a végzősök évfolyamelsője, és totál összetörtem a szívét, amikor az érettségi után Los Angelesbe költöztem. Először sosem szokott kedves lenni a barátnőimmel. De majd lenyugszik. Mindig ezt csinálja.

Idővel a két nő megtanulta elviselni egymást, főleg, mikor rájöttek, hogy két fontos dologban egy oldalon állnak: noha igencsak eltérő okokból, de mindketten aggódtak amiatt, hogy Jimmy hatvannyolc évesen újra munkába állt, és mindketten teljes mértékben Zoét hibáztatták ezért. Ha Parisnek sikerül elérnie, hogy Elsie elhiggye, nem ő ölte meg a férjét, akkor lehet, hogy van esélye mindenki mással is elhitetnie.

– Nem én öltem meg Jimmyt – bukik ki végül belőle, miután már nem képes tovább elviselni a néma csendet.

– Ha azt gondolnám, hogy te tetted, nem lennék most itt – közli az ügyvédnő higgadtan.

Paris sóhajt egyet, és megkönnyebbülten ismét nekidől a falnak, azonban valami ragacsoshoz ér a haja, így rögtön ki is húzza megint magát.

Az ügyvédnő kattint a tollján, és leellenőrzi, hogy ír-e. Megvizsgálja az olvasószemüvegét, és a blúza szegélyével letöröl a lencséről egy foltot. Képtelen abbahagyni a matatást, mintha csak oda irányítaná minden érzését; mintha félne leállni, mert akkor kénytelen lesz teljes mértékben felfogni, hogy valami nagy szörnyűség történt.

Ugyanis valami nagy szörnyűség történt.

– Annyira sajnálom, Elsie…

– Nincs sok időnk, szóval mindezt majd később megbeszéljük, oké? – A kezével ellentétben az asszony hangja nyugodt. – Most arra van leginkább szükségem, hogy a lehető legpontosabban válaszolj a kérdéseimre. Tíz perc múlva beszélni fogunk Kellogg nyomozóval. Megpróbált nélkülem kikérdezni?

– Rögtön ügyvédért folyamodtam, amikor behoztak – közli Paris. – Jimmynek volt néhány…

– Hagyjuk ezt későbbre. Hadd végezzem csak a munkám! – tartja fel az ügyvédnő a kezét, mire Paris elhallgat. – Válaszolnod kell az összes kérdésemre. Beszéltél bárkivel a letartóztatásod óta?

– Nem.

– És mióta beraktak ide?

– Nem.

– Mi a helyzet a kis bulikirálynővel, aki az imént hordta el az irháját?

– Semmit nem mondtam senkinek se.

– Rendben. – Elsie hangja ismét megélénkül. – Oké, szóval emberölés gyanújával tartóztattak le, de hivatalosan még nem vádoltak meg vele. Túlságosan nagy horderejű ügyről van szó, így nem engedhetik meg maguknak, hogy bármi hibát vétsenek. Az alapján, amit a letartóztatásról szóló jelentésben olvastam, csak közvetett bizonyítékaik vannak ellened. Jimmy felesége vagy, egy házban éltetek, így teljesen normális dolog, és nincs benne semmi meglepő, hogy ott legyél a fürdőszobában, és… bármihez hozzáérj. És most szeretném, ha alaposan átgondolnád, hogy mikor fedezted fel, hogy Jimmy meghalt.

– Még az éjjel – jelenti ki Paris. – Éppen csak hazaértem Vancouverből…

– Az hány órakor is volt?

– Ööö, olyan éjjel kettőkor, talán fél háromkor...

– Kocsival jöttél, vagy repültél?

– Kocsival.

– Szóval úgy éjfél körül lépted át a határt?

– Valószínűleg így lehetett.

Az ügyvédnő lefirkant valamit a jegyzetfüzetébe.

– És aztán mi történt?

– Amikor megérkeztem, észrevettem, hogy nincs bekapcsolva a riasztó a házban. Bár ez nem mondható szokatlannak; Jimmy úgy az esetek felében nem foglalkozott vele, hogy élesítse. Tudod, hogy milyen. – Elsie erre anélkül bólint, hogy felpillantana. – Egyenesen felmentem az emeletre, hogy lefekvéshez készülődjek. De Jimmy mindig tudni akar róla, hogy hazaértem, bármilyen késő is legyen, ezért bementem a hálószobájába.

– Az ő hálószobájába?

– Igen.

– Külön szoktatok aludni? – húzza fel a szemöldökét Elsie.

– Igen.

– Mióta?

– Mindig is így csináltuk – közli Paris. – Egyikünk sem alszik jól, ha van még valaki rajtunk kívül az ágyban. Neki melege szokott lenni, így folyton forgolódik, engem meg a legkisebb mozgás is felriaszt.

Jimmy kikészült volna, ha bárki megtudja, hogyan aludtak a nejével, pedig nem volt nagy ügy. Amit most elmondott Elsie-nek, az igaz: tényleg mindketten jobban szerettek egyedül aludni. Számukra ennek nem volt jelentősége, de az emberek hajlamosak mindennek nagy fontosságot tulajdonítani.

– Szóval bementél a hálószobájába – tisztázza az ügyvédnő. – Nyitva volt az ajtaja, vagy csukva?

– Nem emlékszem.

– Törd a fejed!

Paris még sosem látta Elsie-t ügyvédi üzemmódba kapcsolni, és az igazat megvallva, kissé ijesztőnek találja. Nehezen tudja összeegyeztetni azzal az asszonnyal, akinek általában látja. Paris és Jimmy egy hónappal ezelőtt tartott évfordulós buliján elnyúlt egy hangversenyzongorán, egyik kezében egy pohár borral, a másikban meg egy mikrofonnal, és elénekelte az „If Ever I Would Leave You”-t a Camelotból.

– Résnyire nyitva volt – jelenti ki végül Paris. – Nem rémlik, hogy lenyomtam volna a kilincset; simán csak belöktem az ajtót.

– Folytasd!

– Láttam, hogy ég a villany a fürdőszobában…

– Várjál csak, álljunk meg egy pillanatra! Úgy tűnt, hogy előzőleg aludhatott már az ágyában?

– Én… – akad meg Paris –, nem néztem oda. Megláttam a lámpafényt, és egyenesen arra vettem az irányt.

– A fürdőszoba ajtaja nyitva volt, vagy csukva?

– Körülbelül félig nyitva. Ahogy közelebb értem, megpillantottam Jimmyt a kádban.

– És egészen pontosan mit láttál?

Paris mély levegőt vesz, majd behunyja a szemét. Látja maga előtt, ahogy Jimmy ott fekszik a kádban. A férje rövidnadrágot és pólót visel, feje furcsa szögben oldalra hanyatlik. Szeme tágra nyitva. Egyik karja átlóg a kád peremén, ami tele van vöröses vízzel. Csak ez nem csupán víz, hanem vér is. Temérdek vér.

– A kádban feküdt. – Parisnek magának is távolinak hangzanak a szavai. – Halottnak tűnt, de nem lehettem biztos benne. Odarohantam hozzá, és megragadtam a csuklóját, meg megérintettem a nyakánál. Nem volt pulzusa. Hidegnek éreztem a bőrét.

És akkor sikoltozás következett. Rengeteg sikoltozás. Méghozzá az ő részéről.

Elsie behunyja a szemét egy pillanatra.

– Látszott rajta, mi okozta a halálát?

– Nem. Ahhoz túl sok volt a vér a kádban.

– Mit csináltál utána?

– Megpróbáltam kiemelni.

– Mégis minek? – pillant fel az ügyvédnő a jegyzetfüzetéből.

– Tudom, hogy nincsen semmi értelme, de… csak nem akartam otthagyni. – Paris elfordítja a tekintetét. – Azonban annyira nehéz volt, meg nem is találtam jó fogást rajta. Amikor megpróbáltam kihúzni, kicsúszott a kezemből, és mindenfelé fröccsent a véres vízből, a padlóra meg rám is.

– Ekkor mit csináltál?

– Éreztem, hogy valamihez hozzáér a lábam, és amikor lenéztem, valami fényeset pillantottam meg. Lehajoltam, hogy felvegyem… és aztán biztos megcsúsztam, mert onnantól nem emlékszem semmire se.

– A jelentés szerint beütötted a fejed.

– Bizonyára igen – érinti meg a nő a homlokán lévő ragtapaszt. – Csupán azt tudom, hogy amikor magamhoz tértem, arccal a földön feküdtem, és már felkelt a nap. Minden csupa vér volt. Valaki sikoltozott, és a nevemet hallottam. Felültem, és láttam, hogy rendőrök állnak a fürdőszoba előtt. Amikor megpróbáltam feltápászkodni, azonnal előrántották a pisztolyukat.

– A jelentés szerint egy borotvakést tartottál a kezedben.

– Még csak észre sem vettem, míg ők nem mondták nekem – tekint Paris Elsie-re. – Az egyikük felszólított, hogy tegyem le a fegyvert, mire én lepillantottam, és megláttam a borotvát a kezemben. Megkíséreltem elmagyarázni, hogy ez nem fegyver, hanem csak egyike Jimmy pengéinek, de nem jöttek a számra a szavak.

– Az áll a jelentésben, hogy hadonásztál vele – vonja fel a szemöldökét az ügyvédnő. – Konkrétan ezt a szót használták rá.

– Az isten szerelmére, nem az volt a szándékom vele! – bukik ki a nőből kétségbeesve. – Megértem, hogy talán tényleg annak tűnt. A fejem lüktetett a fájdalomtól, meg Zoe szakadatlan sikoltozása miatt alig hallottam, amit mondtak. Amikor felszólítottak, hogy hajítsam el a borotvát, megtettem. Azonban továbbra is úgy bámultak rám, mintha valami horrorfilmből bukkantam volna közéjük. Ekkor pillantottam meg magamat a tükörben. Úgy néztem ki, mint Carrie a bálban.

– Ezután mi történt?

– Az egyik rendőr felszólított, hogy lassan forduljak meg. Megbilincselt, aztán felsorolta a jogaimat. Miután kivezettek a hálószobán keresztül, Zoe ott állt a lépcső alján, még mindig visítozva velem; azt kérdezgette, hogyan tehettem ezt, hogyan gyilkolhattam meg Jimmyt. Ekkor a nyomozó is nekem szegezte a kérdést, hogy megöltem-e a férjemet.

– Te pedig azt válaszoltad erre, hogy…?

– Hogy nem emlékszem.

Elsie felsóhajt, miközben homlokán még jobban elmélyülnek a ráncok.

– Nem a legokosabban válogattad meg a szavaidat.

– Ez csúszott ki a számon. – Paris hallja a kétségbeesést a saját hangjában. – Elsie, szerintem Jimmy megölte magát. Tudom, hogy ez talán őrültségnek hangzik, de…

– Igazából nem az. – Az ügyvédnő lerakja a tollát, és Paris szemébe néz. – Csak éppen sosem gondoltam volna, hogy megint megpróbálkozik vele.

– Megint? – esik le Paris álla.

– Sosem mondta el neked?

Hát nem.

– Csak a túladagolásairól számolt be.

– Nagyon régen történt, körülbelül egy évvel azután, hogy vége lett A Pékhercegnek. Nem sokkal azután, hogy az édesanyja elhunyt. – Elsie szemében könny csillog. – Még búcsúlevelet is írt, meg minden. Igazából nem nagyon lepődöm meg azon, hogy elhallgatta előled. Szörnyen szégyellte az egészet. Egy héten át benntartották a kórházban. Szerencsére sikerült leplezni a sajtó előtt. Az az időszaka… igazán durva volt.

– Én most nem láttam semmiféle búcsúlevelet.

– Gondoskodom róla, hogy a helyszínelők utánanézzenek. – Az ügyvédnő arcáról lehetetlenség bármit is leolvasni, miközben lefirkantja ezt a jegyzetfüzetébe. – Azonban nem fogok kertelni veled, Paris. Rosszul fest a helyzet. Búcsúlevél vagy tanúk nélkül valószínűleg gyilkosság ügyében fog eljárás indulni. Jimmynek a combartériáját vágták el. Azt állítják majd, hogy ez szokatlan hely arra, hogy ott vágja meg magát, merthogy tényleg az.

Paris magába roskad.

– Ellenben valami a mi javunkra játszik – vigasztalja Elsie, de mielőtt elárulhatná, hogy mi az, visszatér a börtönőr.

Mindkét nő felpillant, ahogy újra nyílnak a rácsok.

– Kellogg nyomozó a hármas teremben várja önöket – közli a férfi.

Az ügyvédnő összepakolja az aktatáskáját.

– Minden kérdésére válaszolj, hacsak nem jelzem, hogy ne tedd! Abban az esetben elhallgatsz. Méghozzá rögvest.

– Értem.

Miközben követik a folyosón a börtönőrt, Paris keze remegni kezd. Most kezdi végre felfogni ezt az egészet. Jimmy tényleg meghalt. Nem várja otthon, amikor hazatér. Nem kérdi meg tőle, hogy van-e kedve főzni valamit vacsorára, vagy hogy ő grillezzen-e lazacot vagy steaket. Nem fog csókot nyomni a feje búbjára, miközben közli vele, hogy Nekem bármelyik megfelel, amelyiket csak szeretnéd.

Lehet, hogy a férje nem a legnagyobb szerelme volt (ez a megtiszteltetés még mindig egy másik férfit illet meg, akit még évekkel ezelőtt, egy másik életben ismert, amikor még teljesen másvalaki volt), de Jimmy Peralta volt a szerelme ennek az életének, amit a régi hamvaiból épített fel magának.

Paris visszafojtja a zokogását, amikor odaérnek a hármas számú teremhez. A fejében ekkor megszólal egy hang, amely nem kívánt betolakodóként mindig olyan, mint egy kígyó, ami a lehető legrosszabbkor tekeredik ki, hogy azt sziszegje neki:

Te aztán semmit sem érsz! Hagyd abba a bőgést, mielőtt megint kiverném belőled még a szart is!

Negyedik fejezet

Most, hogy egymással szemben ülnek, Paris észreveszi, hogy Kellogg nyomozó kifejezetten szép; inkább olyan, mint egy színésznő, aki detektívet játszik éppen egy sorozatban, mintsem mint egy valódi zsaru. Hosszú, lófarokba kötött szőke haja fel-le lendül, amikor bólogat. Ami sűrűn megesik.

– Meglep, hogy maga képviseli – szól oda Elsie-nek. – Elvégre jó barátságban állt az elhunyttal, ha nem tévedek. Igencsak biztosnak kell lennie benne, hogy nem Mrs. Peralta tette.

– Merthogy nem ő volt – válaszolja az ügyvédnő.

– Mielőtt belevágnánk, szeretném tudni, hogy maga hol volt az éjszaka, Ms. Dixon. – Kellogg nyájas hangon beszél. Elsie-hez hasonlóan előtte is egy nyitott jegyzetfüzet fekszik, azonban kisebb; afféle, ami befér egy hátsó zsebébe. Ceruzájával az asztalt kopogtatja.

– Maga most tényleg engem faggat arról, hogy hol voltam?

– Mindenkinek felteszem ezt a kérdést, aki ismerte Jimmy Peraltát – mosolyodik el a nyomozónő. – Lehet, hogy ügyvédként védi Mrs. Peraltát, azonban Mr. Peralta legjobb barátja volt. Mármint így hallottuk.

Elsie vált egy pillantást Parisszel, aztán felsóhajt.

– Körülbelül este kilencig vacsorázni voltam néhány barátommal. Örömmel megadom a nevüket, ahogyan az éttermét is. Olyan fél tíz körül értem haza, és azonnal le is feküdtem.

– Mikor látta utoljára Mr. Peraltát? – Kellogg nyomozó továbbra is Elsie-nek címzi a kérdést.

– Múlt héten. Hétfőn, azt hiszem, hétfőn.

– Keddi nap volt – javítja ki Paris. – Épp indultam letanítani egy reggeli órámat, amikor megjelentél.

– Igazad van, kedden volt – bólint Elsie. – Reggelizni mentünk Jimmyvel.

– Értem. – Kellogg nyomozó elégedettnek tűnik. – Csak azért kérdem, mert hallottuk a hangját a kazettán, amit Mr. Peralta hordozható magnójából vettünk ki, amit a fürdőszobában tartott. Nem volt könnyű kerítenünk egy készüléket, amivel lejátszhatjuk itt a felvételt, de igen, rögzítette a maga hangját, ahogy arról beszél, hogy valami közös programot terveztek.

– Jimmy szereti gyakorolni a poénjait a fürdőszobai tükör előtt – magyarázza Paris; felvillan a lelki szemei előtt, ahogyan a férje vadul gesztikulál a tükörben, mire a nőt elönti a gyász. – A régi kazettásmagnós rádióját szokta használni hozzá.

– Ő egymagában eltartotta a kazettagyártókat – jegyzi meg az ügyvédnő.

– Minden mobilban van már hangrögzítő applikáció – csodálkozik Kellogg. – Nem lenne kényelmesebb azt használni?

Paris és Elsie egyszerre kuncogják el magukat.

– Tessék? – kapja ide-oda köztük a tekintetét értetlenkedve a nyomozónő. – Mi olyan vicces ezen?

– Jimmy amolyan régimódi volt – magyarázza Elsie. – Négy évvel ezelőttig nyomógombos mobilt használt, és még mindig áll egy videólejátszó a nappaliban. Szóval gyanúsítanak valamivel?

– Jelenleg nem, de még bármi megtörténhet – mosolyodik el Kellogg, aztán odafordul Parishez. – Akkor most maga jön. Az elhunyt férje személyi asszisztense, Zoe Moffat szerint maga úgy tervezte, hogy elutazik a hétvégére. Mégis hova?

Paris az ügyvédnőre pillant, aki bólint.

– Vancouverbe mentem, a Nemzetközi Jóga Konferencia és Világkiállításra.

– Ki tartott még magával?

– Senki.

– Hol szállt meg?

– A Pan Pacificben.

– Meddig tartózkodott ott?

– Csütörtök délutántól az utolsó estéig.

Kellogg kinyitja a jegyzetfüzete mellett fekvő dossziét, és belelapoz a papírokba.

– És mikor hagyta el Vancouvert?

– Nem sokkal éjjel kettő után értem haza, de lehet, hogy már majdnem fél három is volt.

– Nem ezt kérdeztem – mosolyodik el a nyomozónő –, hanem azt, hogy mikor hagyta el a várost. A szálloda szerint három éjszakára vette ki a szobáját. Miért ment el mégis hamarabb?

– Nem volt több olyan előadás, amin részt akartam volna venni.

– Ez meg miért fontos? – csattan fel Elsie. – Biztos vagyok benne, hogy a határőrség tud felvételekkel szolgálni arról, amikor Mrs. Peralta átlépte az autójával a határt, vissza az Egyesült Államokba. Vagy csak simán leellenőrizhetik a házukkal szembeni parknál lévő biztonsági kamerák képeit!

– Az a park inkább csak egy kilátó a városra, és csupán két kamera működik a közelében. A kettőből az egyik rossz, a másik pedig a város felé néz, nem a mögötte lévő házakra.

– Ugye most csak viccel? – döbben meg Paris.

– Nincs miért aggódni – nyugtatgatja Elsie, de ő inkább a nyomozónőre figyel. – Elég egyértelműen öngyilkosságról van szó, Kellogg nyomozó. Jimmy Peraltának hosszú és jól dokumentált szenvedélybetegsége meg depressziója volt, illetve évekkel ezelőtt már megkísérelt végezni magával.

– Talán tényleg így van – bólint a nyomozónő. – Azonban van itt valami, ami zavar engem; Zoe Moffat, akinek birtokában van a bejárati ajtó zárjának kódja, ma reggel azt használva bejött a házba, ugyanis tíz órakor megbeszélése lett volna Mr. Peraltával, és amikor az nem került elő a megállapodás szerinti időpontban, felkiáltott az emeletre; aztán amikor nem érkezett rá válasz, bement a garázsba, hogy megnézze, ott áll-e a főnöke kocsija. Ott volt, méghozzá Mrs. Peraltáé mellett, akinek akkor még Kanadában kellett volna elvileg tartózkodnia. Ms. Moffat ismételten felkiabált az emeletre, de akkor sem jött rá válasz. Aggódva amiatt, hogy a Peralta házaspár egyik tagja sem reagál, felment, hogy rájuk nézzen, és ekkor talált rá holtan a főnökére annak saját kádjában, miközben a csupa vér Mrs. Peralta közvetlenül mellette feküdt a padlón, kezében a gyilkos fegyverrel.

– Kivéve, hogy valójában az nem a gyilkos fegyver volt, ugyanis nem emberölés történt – jegyzi meg az ügyvédnő. – És még az sem került megerősítésre, hogy Jimmy életét a borotvakés oltotta volna ki. Maguk csupán csak azért tételezik ezt fel, mert a fürdőszobában volt. Az orvosszakértő előzetes becslése szerint a halál beállta este kilenc és éjfél közé tehető. Ügyfelem akkortájt még a ház közelében sem járt. Még egyszer kérdem, hogy egyszerűen csak miért nem kéri meg a határőrséget, hogy küldjenek fotókat arról az időpontról, amikor Mrs. Peralta átlépte a határt, hogy mindannyian hazamehessünk végre?

– Úgy tűnik, az Amerikai Vám- és Határőrség valamiféle technikai problémát tapasztalt az éjjel, így egyelőre semmilyen megerősítéssel nem tudnak még szolgálni. – A nyomozónő Elsie-nek címzi mindezt, azonban mindvégig Parist figyeli közben. – És amíg ez meg nem történik, nem tudjuk biztosra, hogy a kliense hol tartózkodott a férje megölésének idején.

– Nézzék meg a mobilja adatait – javasolja Elsie.

A francba!

– Megpróbáltuk – dől hátra Kellogg, most Parishez intézve a szavait –, azonban úgy néz ki, hogy az egész hétvégén, míg maga távol volt, a készülék egy pillanatra sem hagyta el a házat.

– Otthon felejtettem. – A nő igyekszik uralkodni a hangján; ha már hazudik, a legjobb, ha nem hadar, és nem ragozza túl a dolgokat. – Már majdnem a határnál jártam, mire észrevettem, hogy nincs nálam.

– Szóval az egész hétvégét mobil nélkül töltötte.

– Igen. – Egy újabb hazugság. A szeme sem rebben közben.

– Hát, akkor maga a világ legpechesebb nőjének mondható – mosolyodik el megint a nyomozónő.

– Tényleg képes emiatt benntartani őt? – Elsie vagy nagyon jó színészi képességekkel büszkélkedhet, vagy tényleg meg van döbbenve. Paris az előbbire tippel.

– Már jóval kevesebbért is tartottam bent emberöléssel gyanúsított személyt – közli Kellogg. – Itt ugyanis valaki megöléséről van szó, ügyvéd asszony. A védence közel harminc évvel fiatalabb a férjénél, aki történetesen nagyon híres és vagyonos volt.

– És? Jimmy szinte mindenét jótékony célokra hagyja. Én aztán csak tudom. – Elsie összefonja a karját a mellkasa előtt. – Én voltam az, aki megfogalmazta a végrendeletét. Védencemnek semmilyen indítéka nem volt arra, hogy végezzen a férjével.

– Már amennyire tudjuk. Még csak most kezdtünk bele a nyomozásba, és biztosíthatom róla önöket, hogy roppant alaposak leszünk. – Kellogg nyomozó újra halványan Parisre mosolyog. – Tisztában van vele, hogy némi titokzatosság lengi körül magát? Kedvem támadt tőle, hogy kutakodjak egy kicsit.

Lángként lobban fel a félelem Paris gyomrában; minden cseppnyi akaraterejére szüksége van, hogy ne mutassa ki.

– Arról az érdekességről se feledkezzünk meg, amit Mrs. Peralta bevallott a letartóztatása során – fűzi hozzá a nyomozónő.

– Arra a néhány értelmetlen szóra gondol, amit azután mondott, hogy beütötte a fejét? – gúnyolódik Elsie. – Az nem beismerés, hanem zavarodott beszéd volt tőle. Hadd menjen haza, hogy rendesen meggyászolhassa a férjét!

– Ja, ha már szóba került… – Kellogg nyomozó oldalra billenti a fejét, amitől lendül egyet mögötte a lófarka –, szomorú maga egyáltalán, Mrs. Peralta? Ugyanis nem igazán tűnik annak.

– Ne válaszolj! – teszi Elsie Paris karjára a kezét.

– Semmi köze hozzá, miképp élem meg a gyászomat! – csattan fel a nő, semmibe véve az ügyvédje felszólítását. – Sajnálom, ha nem illek bele a képbe, hogy miként kéne viselkednie egy gyászoló özvegynek néhány órával azután, hogy megvádolták a férje meggyilkolásával. Legközelebb utánaolvasok a helyes viselkedésmódnak az illemkönyvekben, és be is fogom jó előre gyakorolni.

Kellogg arcán továbbra is ott ül a halovány mosoly.

– Mesélje el nekem pontosan, hogyan talált rá a férjére! – ütögeti meg a jegyzetfüzetét.

Paris erre elismétli neki ugyanazt a történetet, amit az ügyvédjének is mondott; és úgy találja, másodjára már sokkal könnyebben megy.

– Árulja el nekem, Mrs. Peralta, ha a férje önkezével vetett véget az életének, ahogyan mindketten annyira meg vannak erről győződve, akkor maguk szerint mégis miért a lábát vágta meg? – tudakolja Kellogg, miután Paris végzett. – Miért nem a csuklóját? A legtöbben azt tennék.

– Erre tudom a választ – vágja rá Elsie magabiztosan, mire Paris meglepődve fordul feléje. – Amikor Mr. Peralta korábban öngyilkosságot kísérelt meg, akkor valóban a karját vágta meg. Nyilvánvalóan nem halt bele, azonban a heg, amely végigfut a fél alkarján, mindig is zavarta.

– Hát így szerezte azt a heget? – kérdezi döbbenten Paris Ellie-től. – Nekem azt állította, hogy egyszer, amikor be volt szívva, átesett egy üvegajtón.

– Át is esett, azonban azt a heget nem akkor szerezte.

Paris hátradől a székén. Vajon mi mindent nem tud még a férje múltjáról? Úgy tűnik, hogy Jimmynek is legalább annyi titka volt, mint neki.

– Számomra logikus, hogy olyan helyet választott a testén, amit könnyen eltakarhat – fordul vissza Elsie Kellogghoz. – Így védhette volna a jövőbeni énjét arra az esetre, ha túlélné.

– Ha nem tudnám az ellenkezőjét, azt hinném, hogy maga volt Mr. Peralta felesége, hiszen annyira jól ismeri – veti oda neki a nyomozónő, aztán Parishez beszél tovább. – Mindegy is, rengeteg idő áll a rendelkezésünkre, hogy összerakjuk ennek a kirakósnak a darabjait. Sosem lehet tudni, mik derülhetnek ki néhány nap alatt.

Paris gyomra görcsbe rándul.

– Itt most végeztünk – jelenti ki az ügyvédnő.

– Én is így gondolom – ért egyet Kellogg nyomozó.

Elsie feláll, hogy kopogjon az ajtón. A nyomozónő ülve marad, és továbbra is töprengve nézi Parist, mintha csak megpróbálná megfejteni a titkát. Hát, Barbie-baba nyomozónő, próbálkozhat maga, amennyire csak akar, eddig még soha senki nem járt sikerrel.

– Meddig kell még itt maradnom? – tudakolja Paris Elsie-től, miközben követik az egyenruhást vissza a cellához.

– Legfeljebb hetvenkét órán át tarthatnak bent, ami után hivatalosan vádat kell emelniük ellened, vagy el kell engedniük.

– Három teljes napig? – ragadja meg Paris az ügyvédje karját. – Nem maradhatok itt olyan sokáig!

– Nem fog addig tartani – paskolja meg Elsie a kezét. – Később még visszajövök. Addig csak ücsörögjél itt szép nyugodtan! És ne felejtsd el, hogy egy szót se senkinek! Hamarosan bebizonyítjuk, hogy mi történt valójában.

Visszaérnek a cellához, és ahogy Paris a rácsokon keresztül bebámul a mocskos falakra, hirtelen klausztrofóbia fogja el. Bármit megadna azért, hogy ne kelljen visszamennie oda. Ha már most így érzi magát, mégis hogyan fogja túlélni a börtönt? Képtelen rávenni magát, hogy belépjen, egészen addig, míg a börtönőr a hátára nem teszi a kezét, és be nem taszítja. Bezárul mögötte a rácsos ajtó.

– Paris – csuklik el Elsie hangja, mire a nő megfordul. – Jimmy miért nem mondta el, hogy nehézségekkel küzd? Mindig mindenről beszámolt nekem. Hogyhogy nem vettem észre? Ha tudtam volna róla, akkor… – tör ki könnyekben.

– Mindenki másnál jobban ismerted, és tudod, hogy milyen nehezére esett beismernie, amikor segítségre szorult – nyújtja oda Paris a kezét a rácson keresztül. – Zoe szinte mindennap járt nálunk, és még ő sem vette észre. Akkor te mégis honnan tudhattad volna?

Elsie bólint, és gyengéden megszorítja a nő kezét, mielőtt elengedné. Paris tudja, hogy amit épp most mondott, azzal sikerült valamennyire jobb kedvre derítenie az asszonyt, és nagyrészt még igaz is. Kizárt, hogy Elsie és Zoe tudhatott volna arról, hogy Jimmy problémákkal küszködik.

Hiszen még Paris sem tudott róla.

* * *

Miután az ügyvédnő távozott, Paris újra felhívja Henryt.

– Fogalmam sincs, meddig leszek még itt – tájékoztatja. – Szörnyen sajnálom; tudom, hogy milyen kínos helyzetbe hozlak!

– Túlélem – nyugtatgatja a férfi, azonban Paris több aggodalmat fedez fel a hangjában, mint korábban. – A többiek is mind támogatnak itt. Néhány tagunk kérdezősködött nálam a letartóztatásodkor készült videó miatt, de mindenkit emlékeztettem, hogy az, ha bevisznek valakit, nem ugyanaz, mintha vádat is emelnének ellene.

– Kétlem, hogy a legtöbben értik, mi a különbség, de azért köszönöm.

Elbúcsúznak egymástól, és leteszik a telefont.

Henry Chu igazán jó ember, és a nő tudja, hogy milyen szerencsés, amiért a férfi az üzlettársa és a stúdió menedzsere. Henry tíz évvel ezelőtt lépett be először a jógastúdióba, stresszesen és kimerülten az Amazonnál végzett programozói munkájától, ami az egekbe emelte a vérnyomását. Paris akkoriban még a város Fremont nevű részében tevékenykedett, egy aprócska stúdióban egy alacsony épület második szintjén, ahol egy gyöngyöket forgalmazó bolt, egy magánnyomozó iroda és egy médium működött, aki kizárólag péntekenként fogadott ügyfeleket. Henry úgy érezte magát jóga közben, mint hal a vízben, és heti ötször járt foglalkozásra. Néhány hónap múlva, amikor feltűnt neki, hogy nehezen megy az új tagok toborzása, Henry azt javasolta, hogy a nő regisztráljon be egy kuponos oldalra, ami után növekedésnek indult a stúdió vendégköre.

Henry végül szép végkielégítéssel távozott az Amazontól, és amikor a stúdió időpontfoglalási rendszere összeomlott, felajánlotta, hogy szívesen társulna Parisszel, és készítene egy új, jobban működő programot. A nő rögtön lecsapott a lehetőségre. Ezzel jelentősen könnyített a pénzügyi terheken, ráadásul több időt engedett neki az oktatásra. Aztán a jelenlegi helyére költöztették a stúdiót, egy gyönyörű épületbe, közel egy Whole Foods szupermarkethez, aminek köszönhetően teljesen másfajta ügyfélkört vonzottak be.

Jimmyvel is itt ismerkedett meg. Legalábbis abban állapodtak meg, hogy ez lesz a hivatalos sztori. Ezt pedig senki sem kérdőjelezte meg, merthogy mindenki fütyült rá. Az, hogy egy visszavonult humorista elvesz egy jógaoktatót, nem egészen olyasmi, amit mondjuk John Oliver érdemesnek tartana megemlíteni az Entertainment Tonightban. A Jimmyvel történtek egy ideje nem számítottak már fontos hírnek, ami tökéletesen meg is felelt a nőnek.

Aztán Zoe mindent elcseszett.

Valamikor az idők során ugyanis a lány, aki már régóta állt személyi asszisztensként Jimmy alkalmazásában, elkezdett úgy viselkedni, mintha inkább a menedzsere lenne. Zoe Moffat éveken keresztül dolgozott neki még Los Angelesben, és amikor a férfi végül úgy döntött, hogy örökre hátat fordít a szórakoztatóiparnak, segített neki eladni mindkét kaliforniai ingatlanát, és új otthont találni a szülővárosában, Seattle-ben. Úgy volt, hogy Zoe csak néhány hétig marad segíteni Jimmynek, hogy megvesse itt a lábát, azonban soha nem ment vissza LA-be. Egyszerűen csak… itt maradt. Igy aztán Jimmy továbbra is alkalmazta; a lány fogadta a telefonhívásait, kezelte a weboldalát, és ő foglalkozott a férfi összes e-mailjével meg a postán érkező rajongói levelekkel. Ő ütemezte be a ház takarítását és a javítási munkálatokat, befizette a közüzemi számlákat, és elvitte karbantartásra a kocsit a szervizbe. Ő intézte a bevásárlást is, meg a férfitól kapott különféle megbízatásokat, sőt még a szemetet is gyűjtötte szelektíven, hogy minden héten kivigye.

Amikor Paris megismerkedett Jimmyvel, Zoe talán hetente két napot tartózkodott a házban, de mióta a Quan megkereste a férfit, a lány szinte minden áldott nap megjelent, kedve szerint jőve-menve, teletömve a konyhaszekrényt müzliszeletekkel, meg a hűtőt kombucha teával, mindezzel Parist teljesen az őrületbe kergetve.

– Lehetnél elnézőbb is a kiscsajjal! – szólt rá Jimmy, amikor Paris panaszkodott neki a személyi asszisztens állandó jelenléte miatt. – Megcsinál minden olyan baromságot, amihez nekem nincs kedvem. Ha fizethetnék neki, hogy menjen el helyettem a fogorvoshoz, akkor hidd el, hogy megtenném! És szerinted van bármi fogalmam is erről a streaminges cuccról? Szükségem van rá.

Csakhogy Zoe nem kiscsaj már, hanem harmincöt éves fiatal nő, aki még jobban szerette volna, hogy Jimmy visszatérjen, mint maga a férfi, aki nem akart mást, mint hogy újra vicceket mesélhessen, és az asszisztense volt az, aki ezt magasabb szintre emelte. A Quan néhány hónappal ezelőtt megjelentette Jimmy több mint egy évtizedes kihagyás utáni első stand-upját. Akkora sikert aratott, hogy a streamingszolgáltató rögtön felkérte egy harmadik műsorra is, annak ellenére, hogy a másodikat még egy hónapig nem tervezték megjelentetni. Jimmy harmadikat már nem kívánt csinálni, Zoe viszont igen, ezért igencsak szorgalmazta, hogy írja alá a szerződést.

– Szerinted mennyi anyagod van hozzá? – kérdezte tőle az asszisztens pár nappal ezelőtt.

Hármasban voltak éppen a konyhában. Paris a vancouveri útja előtt állt, és remélte, hogy egy csendes vacsorát költhet el a férjével a hosszú vezetés előtt. Zoénak azonban be nem állt a szája, ahogy a főnökével beszélgetett a konyhaasztalnál ülve, miközben a nő megmelegítette a maradékot tűzhelyen. Sertés adobo volt az, a férje kedvence.

– Jelenleg a műsor feléhez elég; talán a kétharmadához – válaszolta a férfi.

– Szét tudod húzni egy teljes órára?

– Nem, ha azt akarom, hogy vicces legyen.

– Rendben – bólintott a lány. – Van még időnk. Mondhatom nekik, hogy készen állsz a harmadik felvételére, teszem azt, mondjuk, hat hónap múlva? Csinálhatnád Vegasban. A The Venetian érdeklődik irántad, de az MGM is nagyon magának akar. Részemről a Venetianre szavaznék, mivel oda építették, ahol valaha a Sands hotel állt.

Az volt az a szálloda, ahol Jimmy még az 1980-as években öt éven át lépett fel, mielőtt szitkom szupersztár vált volna belőle. És ez volt a hely is, ahol túladagolta magát. Első ízben.

– Köszönöm az emlékeztetőt, csajszi – jegyezte meg a férfi szárazon. – De ha tényleg csinálok egy harmadik adást, annak a jövő hónapban kell megtörténnie, méghozzá itt Seattle-ben a Showboxban.

Paris odahozott két tányér ételt az asztalhoz, aztán helyet foglalt. A férje odahajolt hozzá, és megcsókolta.

– Jimmy! – csattant fel Zoe csalódottnak tűnő a hangon. Levette a szemüvegét, és megdörzsölte a szemét. – Azt mondtad korábban, hogy nyitott vagy egy vegasi show-ra. Az eredeti vegasi fellépéseid voltak a stand-upos karriered csúcspontja, és szeretnének újra ott látni téged. Már egyeztettem is a Venetian programigazgatójával. Azonnal meg tudják kezdeni a reklámozást óriásplakátokkal…

– Mégis hogyan lehettek a karrierem csúcspontja, ha minden áldott este túlságosan be voltam állva ahhoz, hogy bármire is emlékezzem belőlük? Nem áll szándékomban valaha is egy vegasi kaszinóba betenni a lábam. És sehol nincs benne a szerződésemben, hogy kellene. – Jimmy belapátolt a szájába egy adag sertéshúst és rizst, és elismerően feltartotta Paris felé a hüvelykujját.

– Jóhiszeműen megegyeztünk abban, hogy…

– A picsába is! – csattant fel rágás közben a férfi. – A jóhiszeműség azt jelenti, hogy hagyjad, hogy ott lépjek fel, ahol nekem jólesik! Vegasban majdnem feldobtam annó a pacskert.

Hosszú csend támadt erre.

– Sajnálom – visszakozott a lány. – Megértem, de akkor sem lehet a Showboxban.

– Édes istenem…

– Jimmy! Tudod, hogy a Quan legalább nyolcszáz fős nézőteret akar. Azt szeretnék, hogy élettel teli legyen a műsor. Nem egy szűk közönség előtti fellépést óhajtanak, hátad mögött egy téglafallal, hanem óriási színpadot és harsogó nevetést.

– Akkor legyen mondjuk a Paramountban. Mennyi is ott a férőhelyek száma, kétezer nem?

Zoe gépelt valamit a laptopjába.

– Kétezernyolcszáz szék, meg még hét. Tökéletes. Azonban úgy tűnik, hogy lefoglalták a következő két hónapra, nekünk meg legalább három estére szükségünk van a felvételhez.

Paris már korábban megtudta, hogy az HBO, a Netflix, a Quan, és a hasonló streamingszolgáltatók számára rögzített egyórás stand-up műsorok többsége valójában számos élő adás keveréke. Így, ha egy poén nem üt akkorát, vagy a fellépő nem a legtökéletesebben ad elő egy bizonyos részt, akkor mindegyik felvételből fel lehet használni a legjobban sikerülteket.

– Hívd csak fel őket! Idevalósi fickó vagyok, el fogják intézni a kedvemért. A jövő hónapban bármelyik nap jó nekem. Minél hamarabb, annál jobb.

– De nincs még hozzá elég anyagod…

– Addigra meglesz.

– Túl nagy nyomás fog rád nehezedni, szívem – mondta halkan Paris a férjére pillantva.

– Kibírom – vetett szúrós pillantást a férfi a nejére, aki erre elhallgatott.

Miután végeztek az étellel, Zoe a konyhában maradt, míg Jimmy kivitte Paris bőröndjét a kocsihoz.

– Tudod, nem kötelező ám Vancouverbe mennem – jegyezte meg a nő. – Itthon maradhatok.

– Nem kell; szeretném, hogy menj! – közölte vele határozottan a férfi, miközben berakta a bőröndöt a csomagtartóba. – Tudom, hogy már alig várod, hogy néhány napra elszabadulj innen. Ne aggódj, van mivel lefoglalnom magam addig! Lesz az a jótékonysági est szombaton, meg kipróbálok néhányat az új viccek közül.

– Nem érzem magam nyugodtnak amiatt, hogy egyedül hagylak.

Jimmy felemelte Paris állát, és egyenesen a szemébe nézett.

– Itt leszek, amikor hazajössz. Ígérem. Szeretlek. Vezess óvatosan, rendben?

Még egy darabig nézték egymást. A férfit nem igazán lehetett jóképűnek mondani. Meglátszott rajta a kora; arcát barázdák és ráncok szántották össze, amik az élete történetéről árulkodtak. De Parisnek ez egyáltalán nem számított. Őt Jimmyben a kedvessége vonzotta, meg az, hogy elfogadta olyannak, amilyen. Ellentétben minden más férfival, akit korábban ismert, Jimmy Peralta soha nem kért tőle semmit.

Kivéve persze azt, hogy írja alá a megtámadhatatlan, alku tárgyát nem képező házassági szerződést. Bármit is követett el Paris a rendőrség szerint, azt legalább nem állíthatják, hogy a pénzért tette volna.

Ötödik fejezet

A börtönebéd egy szendvicsből meg egy almából áll. Az apró gyümölcs egészen finom. A szendvics két szelet fehér kenyérből, egy szelet sonkából, lapkasajtból készült, egy leheletnyi mustárral.

Paris alaposan megvizsgálja; sem penész, sem fura foltok nincsenek rajta. Nyugodtan megeheti. Ha valamit megtanult gyermekkorában, az az volt, hogy soha ne vegye magától értetődőnek az ételt. Kislányként egy ilyen szendvics igazi lakomának számított volna. Harap egy falatot; a gyerekkorát idézi az íze.

Új cellatársai azonban kevésbé vannak elragadtatva a koszttól.

– Hát ez meg mi a franc? – méltatlankodik az egyik, ujjával kibökve a barna papírzacskót. – A kutyámat nem etetném meg ezzel a szeméttel.

– Undorító – értett egyet vele a másik. – Én aztán meg nem tudom ezt enni.

Ó, ilyen az, ha valakinek megadatik a kiváltság, hogy finnyáskodhasson. Jimmy szerette az érlelt bélszínt, a kézzel szedett szarvasgombát, és az olyan friss szusit, amiből szinte még ki sem szedték a horgot. Paris ezzel szemben jóval kevésbé volt igényes. Túl régóta állt a cheddar sajt a hűtőben? Simán lekaparta róla a zöld részeket. Kiszáradt a kenyér? Csinált belőle pirítóst. Ha valaki gyerekként éhezett, sohasem képes túltenni magát rajta. Parist még a gondolatára is elfogta a rosszullét, hogy kárba menjen az étel.

Vacsora előtt műszakváltásra került sor, és a szolgálatba lépett őr egy idősebb, súlyos léptekkel közlekedő, ziháló férfi. Az övén csörgő kulcsok figyelmeztető csengettyűként jelzik, hogy mindjárt megjelenik a rácsnál; mindhárom nő feltekint, amikor meghallják, hogy közeledik.

– Megjött az ügyvédem? – kiáltja oda neki az egyikük. – Merthogy kurvára haza kell mennem. Várnak a kölkök.

– Az ő ügyvédje van itt – bök az őr Paris felé. – Maga meg gondót volna akkor a gyerekeire, mielőtt nekiment a szomszédnak.

– Mármint állítólag ezt tettem.

– Most akkor feltápászkodik, Mrs. Peralta, vagy mi lesz?

Paris a rács felé indul, miközben a cellatársai fojtott hangon róla sutyorognak. Külön hozták be őket más-más okokból, de a két nő egyből felismerte egymást. Kiderült, hogy hasonló körökben mozognak, sőt mindketten jártak ugyanazzal, a Dexter névre hallgató pasassal, akivel kapcsolatban egyetértenek, hogy egy hatalmas lúzer. De most már Parisen köszörülik a nyelvüket, és vihogással kísért csípős megjegyzéseik a Muppet Show két házsártos vénjére, Statlerre és Waldorfra emlékeztetik:

– …kinyírta a férjét…

– … egy aranyásó picsa, de én tisztelem az ilyesmit…

– … nekem azért akkor is tetszenek azok a papucsok…

– … baromi vicces az a műsor a Netflixen…

– …nem a Netflixen, hanem a Quanon megy…

Végre megjelenik Elsie; hullafáradtnak tűnik. Ragyogó színű szoknyáját és blúzát macskanadrágra meg tunikára cserélte; úgy néz ki, mint akinek még nála is hosszabb napja volt. Átad a nőnek a rácson keresztül egy fehér papírzacskót.

– Hoztam egy kis késői ebédet. Nem maradhatok sokáig.

– Már kaptunk enni – pillant bele Paris a zacskóba; ebben is szendvics van, tépett sertéshúsos frissen sült bagettel a Fénixből, az Elsie lakásának szomszédságában működő kubai pékségből. – Bár ez mondjuk sokkal jobban néz ki. Köszönöm.

– Isteni az illata! – harsan fel az egyik Muppet-klón. – A miénk hol van?

Az ügyvédnő olyan dühtől égő pillantást vet a társaságra, amitől még az acél is megolvadna, aztán int Parisnek, hogy lépjen közelebb. Egészen addig nem kezd beszélni, míg az arcuk csak néhány centire nem kerül egymástól a rács két oldalán.

– Épp most tekintettem bele a toxikológiai jelentésbe. – Elsie hangjának erőssége alig egy hajszálnyival haladja meg a suttogást. – Kokaint és amfetamint találtak Jimmy szervezetében. Tudtál róla, hogy újra drogozott?

– Dehogy! – vágja rá a nő, és képtelen leplezni a döbbenetét. – Természetesen fogalmam sem volt róla.

– Hét éven át teljesen tiszta volt. – Az ügyvédnőnek megbicsaklik a hangja. – Hónapokkal ezelőtt mondtam Zoénak, hogy a Quannal kötött szerződéssel lehet, hogy túl nagy nyomás nehezedik rá. Ő meg bizonygatta, hogy Jimmyvel minden rendben van.

– Úgy is tűnt – helyesel Paris. – Azonban… – kezd vacillálni.