Patricia Kay

Kármentő

Patricia Kay

A nap hőse

Patricia Kay

Jégre menni veszélyes!

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Patricia A. Kay, 2003 – Vinton Kiadó Kft., 2025

A mű eredeti címe: Secrets of a Small Town (Silhouette, Special Edition)

Harmadik, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2006)

Magyarra fordította: Csató Gabriella

© Patricia A. Kay, 2004 – Vinton Kiadó Kft., 2025
A mű eredeti címe: Man of the Hour (Silhouette, Special Edition)

Harmadik, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2008)

Magyarra fordította: Gärtner Zita

© Patricia A. Kay, 2011 – Vinton Kiadó Kft., 2025

A mű eredeti címe: Meet Mr. Prince (Harlequin, Mills & Boon, Special Edition)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2020)

Magyarra fordította: Gärtner Zita

Nyomtatásban megjelent: a BIANCA 364. számában, 2025.

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-615-108-081-8

- Kép: Shutterstock

A Bianca a Vinton Kiadó Kft. időszaki kiadványa

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2025

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Telefon: +36-30-300-9899; e-mail-cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Patricia Kay

Kármentő

1. FEJEZET

Sabrina March hátradőlt, és elégedetten felsóhajtott.

– A csirke porhanyós volt, a galuska is finom, mint mindig – mondta Florence Hillmanre, szülei hűséges házvezetőnőjére mosolyogva, aki már elkezdte leszedni az asztalt.

– Örülök, hogy ízlett – viszonozta Florence a mosolyt.

– Attól félek, túlságosan sokat ettem – paskolta meg Sabrina édesapja a hasát. – Nincs kedved járni egyet, kislányom? Szabaduljunk meg néhány kalóriától! Ugye nem bánod, ha elmegyünk? – tette hozzá a feleségére nézve. Isabel March szürke szeme bosszúsan felvillant, de aztán megrázta a fejét.

– Nem, csak ne maradjatok el túl sokáig! Úgyis olyan keveset látlak – tette hozzá halkan.

– Legkésőbb egy óra múlva itt vagyok – mondta Ben lágyan.

Ben Marchnak utazási irodája volt, a munkája miatt sokat utazott. Most is hosszabb üzleti útra készült, reggel akart indulni Görögországba. Különösen jó érzéke volt ahhoz, hogy újabb és újabb célokat fedezzen fel, majd a helyi szállodákkal és éttermekkel előnyös szerződéseket kössön. A March Tours viszonylag kis cég volt, de luxusútjai népszerűségnek örvendtek. A sikert azonban nem adták ingyen, Ben March ritkán volt otthon. Sabrina tökéletesen megértette az édesanyját, de örült, hogy most egy kicsit kettesben lehet vele. Szerette a mamáját, ám az apját egyenesen imádta. Ha ő otthon volt, a házban mindig oldottabb, vidámabb légkör uralkodott. Sabrina szemében az apja volt a tökéletes férfi, becsületes, szorgalmas, hűséges, nagyvonalú, odaadó férj és szerető apa. Az elmúlt tizenhat év nem lehetett könnyű a számára, de sosem panaszkodott. Sabrinának mindig ő volt a példaképe.

Isabel March elektromos tolószéke szinte nesztelenül gurult tova. Ha annak idején nem éri az a síbaleset, amelynek következtében deréktól lefelé megbénult, talán minden másképp alakul, és ma elégedett, boldog asszony lenne. Sabrina olykor úgy érezte, nem bírja tovább elviselni az édesanyja keserűségét. De aztán mindig elfogta a bűntudat az önzése miatt.

– Jössz? – állt fel Ben, és Sabrina felpattant. Alig várta, hogy mélyeket szippanthasson a friss, októberi levegőből.

– Eldöntötted már, mit fogsz tenni? – kérdezte az apja, miután elindította a kocsit. Sabrina felsóhajtott.

– Még nem.

– Beszéljek édesanyáddal?

Sabrina egy pillanatra kísértésbe esett, hogy igent mondjon, de aztán megrázta a fejét.

Sabrina volt a Rockwelli Krónika tulajdonosa. A napilapot még a dédapja, Francis Kipling Rockwell alapította. A lány mindig is ott akart dolgozni, de riporterként vagy szerkesztőként, nem pedig vezetőként, aki munkatársakat vesz fel, meg bocsát el, és mindenért felelős. Csakhogy miután az édesanyja bátyja, Frank nyugdíjba vonult, ő maradt az egyetlen Rockwell, aki a helyére léphetett. Azóta az újságírást egyre többször kellett másokra bíznia, és kezdte úgy érezni, hogy elvesztette a saját élete felett az ellenőrzést.

– Ha nem lennék olyan sokat távol, és nem kellene anyáddal is törődnöd… – kezdte az apja.

– Te semmiről sem tehetsz! – vágott közbe Sabrina. – Különben is anya boldogtalan lenne, ha csökkenne a cég bevétele. És ha kevesebbet utaznál, az sem számítana, így is, úgy is elvárna tőlem bizonyos dolgokat. – Megnyugtatóan az apjára mosolygott. – Minden rendben, apa, hidd el.

Tíz perccel később leparkoltak egy kis domb lábánál, és gyalog kaptattak fel a park virágoskertjeihez vezető emelkedőn. Az utat elborította a juharfák lehullott, vöröses lombja.

– Hallottad, hogy…? – Sabrina elnémult. – Apa!

Ben megállt, és a mellkasára szorította a kezét.

– Apa! – ismételte meg a lány élesen. – Mi a baj?

– Semmi, valószínűleg csak… egy kis emésztési probléma. Túl sokat ettem.

Sabrinának sehogy sem tetszett az arcszíne. Túl sápadtnak találta.

– Talán jobb lenne, ha visszafordulnánk.

Az apja megrázta a fejét.

– Ne aggódj, csak a gyomrom rendetlenkedik. A járás jót fog tenni.

– De…

– Semmi bajom. – Ben mosolyogva a karját nyújtotta, és Sabrina habozva elfogadta. A szorongása azonban nem enyhült, mert az apja mosolya kissé erőltetettnek hatott.

– Apa! Te rosszul vagy!

– Én… – Ben megtántorodott, és megint a mellkasához kapott. A tekintetében rémület villant, ahogy fojtott kiáltással elvágódott. Sabrina próbálta megtartani, de túl nehéz volt. Előkapta a mobilját, beütötte a 911-et, aztán letérdelt az apja mellé, két remegő ujját a nyaki verőérre nyomta. Az apjának nem volt pulzusa. A segélyhívó számon közben jelentkezett a központos, és miután Sabrina elmondta, mi történt, megígérte, hogy azonnal küld mentőt. Sabrina ekkor megpróbálkozott az újraélesztéssel. Szerencsére néhány hónapja, amikor anyagot gyűjtött egy cikkhez, elvégzett egy elsősegély-tanfolyamot, különben fogalma sem lett volna, mit csináljon.

– Apa, kérlek, térj magadhoz! – könyörgött, miközben folytatta a szívmasszázst és a szájból szájba lélegeztetést. De bármit tett is, az apja nem lélegzett. Hol van már az a mentő? Végre meghallotta a szirénát, és a kocsi befordult a parkolóba. Erős kezek félretolták, aztán három mentős foglalta el a helyét. Sabrina kábán figyelte, ahogy az apját megvizsgálják. Amikor egyikük a defibrillátort kérte, a lány az ajkába harapott, hogy fel ne sikoltson. Végül a sötét hajú mentős lassan felemelte a fejét, és a munkatársaira nézett.

– Semmi értelme.

– Nem! – kiáltotta Sabrina. A másik mentős, egy orvosnő feléje fordult.

– Nagyon sajnálom – mondta, és barna szeme tele volt együttérzéssel. – Már nem segíthettünk rajta. Meghalt.

Sabrina rámeredt. Az apja nem halhatott meg! Hiszen még csak ötvennyolc éves!

– Apu… – Könnyek patakzottak le az arcán. – Apu!

Az orvosnő átkarolta a vállát, és odavezette egy közeli padhoz.

– Akarja, hogy értesítsünk valakit?

Sabrina megrázta a fejét. Az apja egyke volt, és a szülei már nem éltek. A felesége pedig…

– Az anyám… tolószékben ül. Haza kell mennem, és… – Jóságos ég! Mi lesz most velük? Hogyan fogja az édesanyja elviselni ezt a csapást?

– Nincs senkije, aki eljöhetne, hogy magával legyen?

Ott volt Frank, az édesanyja bátyja, de ő maga is sokat betegeskedett, és a feleségével Floridában élt. Irene néni, az édesanyja húga pedig a családjával Savannah-ben lakott. Sabrina az ajkába harapott. Casey… Casey eljönne.

– Felhívom egy barátnőmet – motyogta. Casey Hudson volt a legjobb barátnője középiskolás kora óta. Amint meghallotta Casey hangját, Sabrina felzokogott. Az orvosnő óvatosan kivette a kezéből a készüléket, és elmagyarázta a helyzetet.

– A barátnője tíz perc múlva itt lesz – mondta aztán. Sabrina dermedten ült, mialatt az apja élettelen testét hordágyra fektették, és beemelték a mentőbe.

– Hová… hová viszik? – nyögte ki végül.

– A megyei kórházba.

– Porból lettél, porrá válsz, földből lettél, földbe szállsz…

Míg Sabrina a lelkészt hallgatta, az apja szívrohama óta eltelt három nap elmosódott filmként pergett le előtte. Ő közölte az édesanyjával a hírt, ő gondoskodott a temetésről, ő értesítette a barátokat és rokonokat, fogadta a részvétnyilvánításokat. Üdvözölte a több száz embert, aki eljött a ravatalhoz, hogy elkísérje utolsó útjára Ben Marchot. A temetés napján, a sors iróniájaként hideg, de derűs idő volt, az ég kéken ragyogott.

– Benjamin Arthur March, visszaadjuk földi maradványaidat…

Sabrina nem figyelt tovább. Szeretett volna valahol másutt lenni, bárhol, csak nem itt. Nem így akart emlékezni az apjára. Nem akarta látni, hogy a koporsóját leengedik a földbe. Nem akarta elhinni, hogy soha többé nem látja őt. A visszafojtott könnyek a szemhéját égették. Utoljára a parkban sírt, a mentősök előtt, azóta vasakarattal fegyelmezte magát. Az apja elment, itt hagyta őt. Soha többé nem látja a mosolyát, nem hallja a hangját, nem érzi a vigasztalását és erejét, nem deríti fel őt az optimizmusával, a tréfálkozásával. Ekkor megmozdult mellette az édesanyja. Sabrina rásandított, Isabel felszegett állal, merev arccal, egyenes derékkal ült a tolószékében.

A Rockwellek nem mutatják mások előtt az érzéseiket, mondogatta mindig Isabel. Sabrina egyszerre mélységes neheztelést érzett. Az édesanyja, aki abból az előkelő családból származott, amelyről a város a nevét kapta, egyetlenegyszer sem vesztette el az önuralmát. Még akkor sem, amikor meghallotta, hogy a férje halott. Vajon szerette valaha is apát? – tűnődött a lány, de aztán rögtön szemrehányásokkal halmozta el magát. Nem szabad elítélnie az édesanyját, csak mert jobban titkolja a bánatát. Egyébként is, Isabel sosem tudta kimutatni a szeretetét. Vannak ilyen emberek. Zárkózottak, de ez nem azt jelenti, hogy nincsenek érzéseik. Sabrina egész életében csak egyszer látta kiborulni az édesanyját. Most hirtelen feltört ez a régóta elfojtott emlék.

Tizenkét éves volt, fenn a szobájában tanult, amikor lentről kiabálást hallott, és a kíváncsiság kicsalta a lépcső tetejére. A szülei a földszinten, a könyvtárszobában voltak. A szoba ajtaja résnyire nyitva maradt, de ezt nyilván nem vették észre, úgy elragadták őket az indulataik.

– Soha nem fogok beleegyezni a válásba! Soha! – kiáltotta az édesanyja. Sabrina megdermedt.

– Isabel, legyen eszed! – válaszolta az apja. – Bármit is éreztünk egymás iránt, annak már vége, ezt te is tudod.

– A Rockwellek nem válnak el.

Másnap reggel az édesanyja elutazott síelni, ekkor érte a baleset. Egy meredek lesiklópályán olyan szerencsétlenül esett el, hogy örökre tolószékbe kényszerült. Ben ezután nagyon gyengéden bánt vele, és bizonyára soha senki fejében nem fordult meg, hogy majdnem elváltak. Sabrina később azt kérdezte magától, hogy nem csak képzelte-e azt a csúnya jelenetet. De ma már tudta, hogy tényleg megtörtént. Az apja megingathatatlan türelme és odaadása volt a magára mért vezeklés, mert valószínűleg felelősnek érezte magát a balesetért. Hiszen ha Isabel nem olyan feldúlt, talán hallgatott volna a figyelmeztetésekre, és nem megy síelni abban az ítéletidőben.

A halotti tor befejeződött, az utolsó vendégek is hazaszállingóztak. Ekkor Leland Fox, szülei régi barátja és a család jogtanácsosa megkérdezte, hogy akarják-e most meghallgatni Ben végrendeletét.

– Ha túl kimerültek vagytok, elhalaszthatjuk – mormolta Isabelre mosolyogva.

– Nem, essünk túl rajta – mondta az asszony.

Sabrina ugyan szívesen várt volna, de tiszteletben tartotta az édesanyja döntését, és leült egy karosszékbe, míg Leland elővette a végrendeletet az aktatáskájából.

– Segítek Florence-nek a konyhában – mondta Irene, Isabel húga, és gyorsan elhagyta a szobát.

A végrendeletben nem volt semmi meglepő. A ház eredetileg Isabel szüleié volt. A haláluk után Isabel kifizette a testvéreit, így az ingatlannak ő lett az egyedüli tulajdonosa. A bankszámlák és a befektetések közösek voltak, a túlélő örökölte a másik fél részét. Ami Ben cégét illeti, a részvények huszonnégy-huszonnégy százaléka Sabrináé és Isabelé volt, a maradék ötvenkettőből tizennyolc Bob Culbersoné, Ben helyetteséé. Ben a maga harmincnégy százalékáról úgy rendelkezett, hogy a felét a lánya, a másik felét a felesége örökli. Ezenkívül még hagyott egy-egy tisztes összeget Florence-re, a házvezetőnőre és Irene lányára, Jennifer Loringra. Leland megígérte, hogy elintézi a papírmunkát, aztán búcsúzóul megpuszilta Isabelt. Az ügyvédet Sabrina kísérte ki. Az ajtóban Leland hirtelen megállt.

– Sabrina, be tudnál jönni holnap délelőtt az irodámba? Meg kell beszélnem veled egy bizalmas ügyet – mondta halkan.

Másnap reggeli után, amikor Isabel és Irene visszavonult a télikertbe, Sabrina behajtott a városba. Leland irodája Rockwell főterén, közvetlenül a bíróság mellett feküdt. Sabrina tíz perccel tíz előtt odaért.

– Rögtön fogadja magát – mondta Leland titkárnője.

Sabrina leült az egyik bőrkanapéra. Alig öt perccel később Betty bevezette Leland irodájába.

– Szervusz, kedvesem, foglalj helyet! – Az ügyvéd, aki magas, szikár, őszülő hajú, barátságos, kék szemű férfi volt, mindaddig állva maradt, míg Sabrina le nem ült.

– Hogy érzed magad?

Sabrina vállat vont.

– Jól, köszönöm.

– És az édesanyád?

– Ő is. Irene néni még egy ideig velünk marad.

– Örülök neki. A következő hónapok mindkettőtök számára nagyon nehezek lesznek. – Az arca csupa együttérzés volt, és Sabrina szemébe könnyek szöktek.

– Nos… – Úgy tűnt, Leland nehezen találja a megfelelő szavakat – biztosan kíváncsi vagy, miért kérettelek ide.

Sabrina várt. Leland kinyitott egy dossziét, és kivett belőle egy borítékot.

– Az apád bízta rám ezt a levelet. Arra kért, adjam át neked, ha valami történne vele.

Sabrina remegő kézzel vette el a borítékot. Nem akarta Leland irodájában elolvasni a levelet, inkább kiment a parkba. De amikor már a kedvenc padján ült a rózsakertben, még akkor sem tépte fel rögtön a borítékot. Lebámult a fekete tintával, az apja lendületes kézírásával írt nagy betűkre, végighúzta rajtuk az ujjait, aztán egy pillanatra a szívéhez szorította a borítékot, csak utána tépte fel.

2. FEJEZET

A levelet két évvel korábban, novemberben írták.

Drága Sabrina…

Az apja először hosszan fejtegette, mennyire szereti, és mennyire sajnálja, hogy fájdalmat kell okoznia neki.

Egy ilyen hírt nem lehet tapintatosan közölni, drágám. Hat évvel ezelőtt beleszerettem egy nőbe, akit az egyik olaszországi utazásom során ismertem meg. Tudtam, hogy elhagyna, ha megtudná, hogy nős vagyok, ezért elvált férfinak adtam ki magam, és azt mondtam, Ben Arthurnak hívnak. Nem tudta, hogy a March Tours az enyém. Azt meséltem neki, hogy tanácsadó vagyok, aki különböző cégeknek dolgozik az Egyesült Államokban és külföldön. Miután majdnem egy évig találkozgattunk, sürgetni kezdett, hogy vegyem feleségül. Ekkor szakítani próbáltam vele, de nem voltam rá képes. Végül Las Vegasban összeházasodtunk.

Sabrina felsikoltott. Összeházasodtak! Hiszen az apjának már volt felesége. Hogyan vehetett el valaki mást?

Két gyermekünk született. Sabrina, tudom, hogy most mit gondolsz, de kérlek, hidd el, az, amit Glynnis és a gyermekeink iránt érzek, semmivel sem csökkenti az irántad érzett szeretetemet. Te vagy az első gyermekem, és mindig te foglalod el a legfontosabb helyet a szívemben. Azonban nagyon szeretem Michaelt és Oliviát is, és biztosan te is szeretni fogod őket. Most, amikor ezt írom, Michael három és fél éves, Olivia mindössze egy hónapos.

Ha ezt a levelet olvasod, én már nem élek, és te vagy az egyetlen, aki elintézheti mindazt, amit kell. Igaz, Lelandet is megkérhettem volna erre, de nem akartam, hogy Glynnis tőle tudja meg, hogy meghaltam, és hogy a házasságunk érvénytelen. Azt remélem, hogy hajlandó leszel elmenni hozzá, és mindent megmagyarázni neki.

Sabrina háromszor is elolvasta ezeket a sorokat, mire felfogta az értelmüket. Az apja bigámiát követett el. Ben March, akit ő egész életében csodált és tisztelt, hazug alak volt, elárulta őt és az édesanyját. Hogyan tudta ilyen sokáig megőrizni a titkát, ma, a mobiltelefonok, e-mailek és az internet világában? Sabrina sokáig ült a padon, maga elé bámult. Csak akkor emelte fel a fejét, és olvasta végig a levelet, amikor egy mókus átszaladt az úton. Az apja megírta, hol találja meg Glynnist és az ikertestvérét, Greget. Sabrina elképedt, amikor kiderült, hogy az apja másik családja Columbustól északra, Rockwelltől alig néhány óra távolságra él.

Talán jobb lenne, ha Greget keresnéd fel, és hagynád, hogy ő beszéljen Glynnisszel. És kérlek, mondd meg az édesanyádnak, sajnálom, hogy nem kímélhetem meg a botránytól. Tudom, milyen sokat jelent a számára a társaságban elfoglalt helye. Nagyon sajnálom, Sabrina. Nem akartam fájdalmat okozni neked.

Noha Sabrina a legszívesebben foszlányokra tépte volna a levelet, és örökre elfelejtette volna, tudta, hogy ezt nem teheti meg. Az a két kisgyermek – a féltestvérei – ártatlanok az ügyben.

Sabrina visszament Leland Fox irodájába. Belépett az ajtón, és tüstént látta a férfin, hogy ismeri a levél tartalmát.

– Mióta tudod?

– Úgy hat hónapja – felelte az ügyvéd. – Mit fogsz csinálni? – kérdezte.

– Nincs sok választási lehetőségem. Fel kell keresnem ezt a nőt, és értesítenem kell apa haláláról.

– Ha majd visszatérsz, segítek tapintatosan közölni a rossz hírt az édesanyáddal – ajánlotta fel Leland.

– Addig várjak vele?

– Semmi ok a sietségre, nem gondolod?

Sabrina bólintott. Lehet, hogy az édesanyja sokkal könnyebben megemészti majd a megdöbbentő újságot, ha már kiheverte valamennyire a férje halála okozta megrázkódtatást.

– Valóban – válaszolta. – Hálás leszek a segítségedért.

Hogy ne kelljen azonnal szembenéznie az édesanyjával, beugrott a Rockwelli Krónika szerkesztőségébe. Johnny Fiore, akihez a sportrovat, az oktatási hírek és a gyászjelentések tartoztak, az íróasztalánál ült, amikor Sabrina besétált a szobába.

– Hogy vagy? – kérdezte. Felugrott, és megölelte a lányt.

– Jól.

– Azt hittük, csak a jövő héten jössz vissza.

– Tulajdonképpen még nem jöttem vissza, csupán látni akartam, hogy megy a munka.

– Azt hiszi, nélküle nem boldogulunk – mondta vigyorogva Kelsey Finnegan, aki a társasági hírek, valamint életmód- és szórakozásrovatot vezette.

– Nem is. Nélküled itt minden a feje tetején áll – kotyogott közbe Vicki Barrows, a szerkesztőségi titkárnő. Sabrina mosolygott. Tudta, hogy a kollégái fel akarják vidítani, és egy pillanatra ez sikerült is nekik.

– Csak megnézem a naptáramat, aztán megyek is. De hétfőn már újra dolgozom.

Ahogy leült az íróasztalához, kicsit megnyugtatta az ismerős környezet. Ha már ezt mondta, valóban megnézte a naptárát. Másnap délelőtt találkozója lenne az egyik szállítóval, ezért telefonon kiszólt Vickinek:

– Kérlek, mondd le a holnapi megbeszélésemet Jake Evansszel! Majd később felhívom. Aztán megkérhetnéd Bertöt, hogy vegyen részt helyettem a városi képviselő-testület ülésén. – A helyi politika olyan terület volt, amelyet Sabrina még akkor is megtartott magának, amikor a kiadói kötelezettségei miatt nem ért rá cikkeket írni.

– Rendben.

– És hogy állunk a hirdetésekkel? – Mint a legtöbb újságnál, a Krónika terjedelmét is a hirdetések szabták meg, a reklámbevételekből fedezték a működési költségek jelentős részét.

– A múlt évihez képest huszonkét százalékkal több megrendelést kaptunk.

Sabrina melle csak úgy dagadt a büszkeségtől. Milyen okos volt, hogy márciusban felvett egy új hirdetési igazgatót! Jan Kellogg jó választásnak bizonyult. Miután a legfontosabbakat elintézte, keresgélt egy kicsit az interneten. Örömmel állapította meg, hogy Ivyban, ahol Greg Antonelli és a testvére él, van egy motel, amely egy ismert szállodaláncé. Nyomban le is foglalt egy szobát másnap éjszakára.

Hazaindult, de a kocsiban újra elöntötték a kétségek. Mi lesz, ha az édesanyja gyanút fog? Bár a balesete óta Isabel hajlamos volt csak önmagával foglalkozni, azt mindig észrevette, ha a lányát bántotta valami. Szerencsére Isabel és Irene ebéd után lefeküdt szundikálni, és Sabrina leülhetett a zongorához. A zene mindig megnyugtatta, elterelte a problémáiról a figyelmét. Sorra játszotta a kedvenc zeneszerzői – Chopin, Beethoven, Bach, Schubert – darabjait, olykor beiktatva egy-egy Scott Joplin-számot. Este végtelenül hálás volt a nagynénje társaságáért. Irene élénken csevegett Isabellel, amire ő aligha lett volna képes.

– Anya – mondta Sabrina, amikor már a desszertnél tartottak –, holnap Columbusba utazom egy cikk miatt.

Isabel rámeredt.

– Elutazol? Máris? Nem mehetne valaki más helyetted?

– Sajnos nem. A hírforrásom érdekes információkkal szolgálhat. Nagyon kényes a téma. – Mennyire gyűlölte, hogy hazudnia kell! – És ragaszkodott a személyemhez. Csak egy napig leszek távol.

Isabel tiltakozni akart, de Irene megelőzte.

– Mi azalatt átválogathatnánk Ben ruháit. Azt akartad, hogy segítsek ebben, nem?

Isabel kelletlenül bólintott. Sabrina a nénikéjére mosolygott, és az megpaskolta a kezét.

Másnap reggel a lány már nyolckor útnak indult. Tizenegy körül érkezett meg a motelhez. Miután bejelentkezett, kicsomagolta a holmiját a szobájában, leült az ágy szélére, mély lélegzetet vett, és a telefonért nyúlt, hogy felhívja az Antonellit, Greg Antonelli éttermét.

Greg Antonelli lassan tízig számolt magában. Joe Ruggiero remek főszakács, de olykor túlságosan próbára tette a türelmét.

– Ezt abba kell hagynod, Joe. Billy keményen dolgozik. Nem akarom őt elveszíteni. – Joe pirospozsgás képén önelégült vigyor terült szét. Greg a fogait csikorgatta. – Komolyan beszélek. Ígérd meg, hogy nem húzod fel többé!

– Hé, aki nem bírja a hőséget, ne menjen a napra! Vagy a konyhába! – Elragadtatva a saját jópofaságától Joe Pedróra, a mosogatóra kacsintott. Greg épp válaszolni akart valamit, amikor bejött Lisa, a főpincér.

– Greg, telefonon keresnek.

Ez kapóra jött, gondolta a férfi. Ha szabad folyást enged a haragjának, a temperamentumos szakács valószínűleg odavágja a kötényét, és kisétál. Manapság pedig nehéz jó konyhafőnököt találni, főleg ha az ember nem adhat nagy fizetést. Greg elfojtott egy sóhajt, parányi irodájába sietett, és felvette a telefont.

– Greg Antonelli.

– Mr. Antonelli? – kérdezte egy ismeretlen női hang.

– Igen, itt Greg Antonelli – válaszolta Greg türelmesen. – Segíthetek, hölgyem?

– Mr. Antonelli, a nevem Sabrina March. – Gregnek semmit sem jelentett ez a név. – Ben Arthur rokona vagyok, ő adta meg a számát. Tudom, hogy nem ismer, de feltétlenül beszélnem kell magával. Csak egy napig maradok Ivyban, és azt reméltem, találkozhatunk ma délután vagy este.

Greg összeráncolta a homlokát. Nem is tudta, hogy a sógorának vannak rokonai. Sőt, úgy emlékezett, Ben azt mondta, hogy nincs senkije. Ki az ördög akkor ez a nő, és mit akarhat tőle?

– Ha Bentől kapta meg ezt a számot, bizonyára azt is tudja, hogy az éttermemé. Ma este legkorábban fél tizenegykor végzek. De ha idejön, mondjuk, fél kilenc és kilenc között, beszélhetünk. Akár meg is vacsorázhatunk.

– Ez jól hangzik. Elmondaná, hogyan jutok oda a Comfort Innből?

Greg elmagyarázta, majd letette a telefont, de nem ment rögtön vissza a konyhába. Azt kívánta, bár beszélhetne Bennel, mielőtt ezzel a nővel találkozik, de a sógora megint elutazott, és csak három nap múlva jön haza. Előkereste a mobilja számát, és felhívta, ám a hangposta jelentkezett.

– Szia, Ben, itt Greg. Ha ezt az üzenetet ma este nyolc előtt megkapod, hívj vissza! Fontos.

Greg arra gondolt, hogy megkérdezi Glynnist, mit tud Sabrina Marchról, de aztán elbizonytalanodott. Először is nem akarta nyugtalanítani a testvérét, aki amúgy is hajlamos volt az aggodalmaskodásra, másodszor, Olivia középfülgyulladása miatt Glynnis az utóbbi napokban nem sokat aludt. Lehet, hogy épp most pótolja be az elmaradt alvást. A testvérét mindig megviselte, amikor Ben elutazott, ami sajnos túl gyakran fordult elő. Greg homlokán elmélyültek a barázdák. Nem örült, amikor Glynnis hozzáment Benhez. A fickó majdnem húsz évvel idősebb nála, ritkán volt otthon, és olyankor igyekezett kisajátítani Glynnist, ezzel tovább fokozva Greg ellenszenvét. A férfi úgy vélte, a testvére jobb férjet is választhatott volna, de mivel esküvője óta Glynnis boldognak tűnt, megtartotta magának a kétségeit.

Valahányszor volt egy kis ideje, Greg gondolatai visszatértek az ismeretlen telefonálóra. Ez egyébként ritkán fordult elő, mert amióta egy nagy szoftvercég áthelyezte a közelbe a székhelyét, az Antonelli ebédidőben mindig zsúfolásig megtelt. Amikor a forgalom kettő felé kicsit csökkent, Greg kisegített a konyhában, mert nemcsak jó szakácsokat volt nehéz kapni, hanem jó munkaerőt is. Aznap a salátapultnál dolgozott, felvágta a sárgarépát és a vöröshagymát. A paradicsomot csak közvetlenül a saláta felszolgálása előtt szeletelték fel, mert Greg utálta a szotyós paradicsomot.

Nem tűrt semmilyen hanyagságot az éttermében. Büszke volt rá, hogy az Antonelliben mindig a legfrissebb hozzávalókat használják, és a salátáik a helyi lap éttermi kritikusától a legjobb minősítést kapták. Az étterem megnyitása után volt néhány nehéz éve, de kemény munkával, gondos tervezéssel és némi szerencsével elérte, hogy az étterem felvirágozzon. A sikerért azonban nagy árat fizetett. Mint mindig, ha eszébe jutott Lynn, a volt menyasszonya, elöntötte a szomorúság. Alig egy éve szakítottak. Egy vetélytársnővel megbirkózott volna, mondta Lynn, de nem fogja az egész életét azzal tölteni, hogy egy étteremmel versengjen. Greg nem próbálta más belátásra bírni. Szerette a lányt, viszont nem annyira, hogy a kedvéért feladja az álmát.

– Hé, főnök, most dolgozol vagy ábrándozol? – bökte oldalba Maggie.

Greg pislogott, majd elmosolyodott.

– Bocs – mondta, és újra a munkájára összpontosított.

Az idő gyorsan telt, és amikor legközelebb az órára nézett, elképedten látta, hogy mindjárt nyolc. Visszavonult az irodájába, de előbb megkérte Janine-t, aki esténként a vendégeket fogadta, hogy szóljon, ha egy bizonyos Miss March keresi. Janine pontosan fél kilenckor szólt neki, hogy a hölgy megérkezett. Mivel Greg túl kíváncsi volt, nem fejezte be a megrendelést, hanem rögtön előrement. Ahogy meghagyta, Janine az egyik fülkébe ültette a nőt. Az nem vette észre őt, kibámult az ablakon, így Greg nyugodtan tanulmányozhatta. Miss March csinos volt, és jóval fiatalabb, mint ahogyan a hangja után gondolta. A húszas évei közepén járhatott. Sötét, állig érő haját hátrafésülte, és a tarkóján ezüstcsattal fogta össze. Fekete nadrágot, borvörös pulóvert viselt, fekete bőrdzsekijét a széke támlájára terítette.

Ahogy Greg elindult felé, a nő hirtelen megfordult, és a tekintetük találkozott. Greget lenyűgözte a gyönyörű, nagy, szürke szempár, amelyből sütött a… micsoda? Aggodalom? Bizonytalanság? Félelem? A férfi nem tudta eldönteni.

– Miss March? Greg Antonelli vagyok – mutatkozott be.

– Jó estét – mormolta a nő, és kezet nyújtott. A bőre hűvös volt, a kézfogása határozott. – Köszönöm, hogy ilyen gyorsan fogadott.

A férfinak tetszett a hangja. Dallamos volt, sokkal lágyabban csengett, mint a telefonban.

– Megkínálhatom egy pohár borral? – kérdezte, ahogy leült, és intett a pincérnek.

– Nem, köszönöm.

– De velem vacsorázik?

– Igen, szívesen. – A nő körülnézett. – Nagyon kellemes hely.

– Köszönöm.

Sabrina kinyitotta az étlapot.

– Mit ajánl?

– Attól függ, mit szeret. Tésztát? Csirkét? Borjút?

A nő letette az étlapot, és Gregre mosolygott.

– Tésztát.

– Akkor a ravioli és tortellini keverékét ajánlom, ez a specialitásunk. Én előnyben részesítem a marinaramártást, de kaphat sajtosat is, ha azt jobban szereti.

– A marinarát kérem.

Greg Chrisre nézett.

– Mindketten raviolit és tortellinit kérünk, marinaramártással. Nekem hozz egy pohár chiantit, a hölgynek pedig…!

– Csak egy jegesteát, legyen szíves. Köszönöm.

A pincér hamarosan visszatért egy kosárka meleg focaccia kenyérrel és egy kis tál fűszeres olívaolajjal, majd kihozta az italokat is. Greg közben feltűnés nélkül tovább mustrálgatta a lányt. Sabrina March vékony, szinte légies teremtés volt. Szív alakú arcával, kifejező szemével sebezhetőnek hatott, de a hangja, modora és egyenes tekintete magabiztosságról és határozottságról árulkodott. Ezt a kettősséget a férfi nagyon izgalmasnak találta.

– Árulja el, Miss March, pontosan milyen rokonságban áll Bennel? – kérdezte, amikor Chris elment a salátáért.

Sabrina elvett egy szelet kenyeret, és belemártotta az olajba.

– Előbb inkább azt magyaráznám meg, miért vagyok itt.

Greg megmerevedett a kitérő válaszra. Sejtette, hogy nem tetszik majd neki, amit hallani fog.

– És kérem, szólítson Sabrinának!

– Rendben, ha maga pedig Gregnek szólít.

A lány letette a tányérjára a kenyeret, és komoly arccal előredőlt.

– Tudnia kell, hogy nagyon nehezemre esik ilyen újságot közölni magával.

– Milyen újságot?

– A férfi, akit Ben Arthurként ismert, múlt csütörtökön meghalt – közölte a lány.

– Micsoda?! – hökkent meg Greg. – Ez nem lehet igaz!

– Sajnálom.

– És hogy érti azt, hogy a férfi, akit Ben Arthurként ismertem?

– Valójában Ben Marchnak hívták. Benjamin Arthur Marchnak.

– Ide figyeljen, nem tudom, mi ez az egész, de…

– Az igazság – szakította félbe a lány, és elővett két arcképes jogosítványt. Az egyiket Sabrina Isabel March névre állították ki, és az ő fényképe volt rajta, a másikat Benjamin Arthur March névre, és mindegyiken egy Ohio állambeli, rockwelli cím állt.

Greg úgy érezte, mintha gyomorszájon vágták volna. Mi az ördög folyik itt?

– Mr. Antonelli… Greg – folytatta lágyan a lány. – Nagyon sajnálom. – Felsóhajtott. – Azt kérdezte, milyen rokonságban állok Bennel. Ben March az apám… az apám volt.

– Az apja – ismételte meg tompán a férfi.

– Igen.

– De…

– Tudom, hogy sosem említett.

– Ezt nem értem. Miért titkolta el a létezését előttünk? A testvéremnek azt mondta, elvált. És miért használt álnevet?

– A helyzet az, hogy amikor az apám megismerte a testvérét, nős volt. Az anyám férje.

Sabrina mindent elmesélt. Greg levegő után kapkodott, amikor megtudta, hogy Ben sosem vált el, és a felesége még ma is él, így a házassága Glynnisszel érvénytelen. Hogyan mondja ezt el a testvérének? Már azt is rettenetes lesz közölnie vele, hogy Ben meghalt, de ez… ez tönkreteszi Glynnist! Kezdeti megdöbbenése haragnak és felháborodásnak adta át a helyét. Átkozott Ben!

– Nagyon sajnálom – mondta újra Sabrina. – Sejtem, mit érezhet. Amikor elolvastam az apám levelét, először nem akartam hinni a szememnek.

– Egy levélből tudta meg, hogy mit tett az apja? – Greg meg sem próbálta leplezni a halott iránti mélységes megvetését.

– Igen. Apa hagyott az ügyvédjénél egy levelet, amelyet a halála után kellett átadnia nekem.

– Hogyan halt meg? – Greget ez tulajdonképpen nem érdekelte, de úgy vélte, Glynnis biztos tudni akarja majd.

– Szívrohamban. A parkban sétáltunk, amikor összeesett. Mire a mentő odaért, már késő volt.

Sabrina szeme gyanúsan fénylett. Greg remélte, hogy nem fakad sírva. Már más sem hiányozna, gondolta, de aztán elszégyellte magát. Hiszen Ben a lányát éppúgy becsapta, mint őket.

A pincér felszolgálta a vacsorát. Greg és Sabrina hallgatott, míg el nem távolodott az asztaltól.

– Mit szólt az édesanyja ehhez az egészhez? Glynnishez, a gyerekekhez? – kérdezte végül Greg.

– Ő még semmit sem tud. – Sabrina lesütötte a szemét. – Fogalmam sincs, hogyan mondjam el neki… – Sabrina a villájáért nyúlt, felszúrt rá egy tortellinit, de aztán letette a villát a tányérjára. – Sajnálom. A vacsora nagyon étvágygerjesztőnek tűnik, de egyszerre elment az étvágyam.

Greg megértőn bólintott.

– Ennie kellene valamit.

Sabrina megrázta a fejét.

– Egy falat sem menne le a torkomon. Van még valami, amit szeretne megkérdezni?

– Most semmi sem jut eszembe.

– Nos, ha később még beszélni akarna velem… – Sabrina elővett a táskájából egy névjegyet. – Ennél az újságnál dolgozom, a munkahelyemen bármikor felhívhat. Ha nem talál bent, próbáljon elérni a mobilomon!

A lány távozása után Greg azon gondolkozott, hogy azonnal felkeresse-e Glynnist, vagy várjon másnapig. Végül az utóbbit választotta. Hadd legyen a testvérének legalább egy nyugodt éjszakája, mielőtt megtudja a szomorú hírt. És az sem fog ártani, ha ő is kialussza magát, hiszen holnap erősnek kell lennie, Glynnis kedvéért.

3. FEJEZET

Sabrina nem tudta kiverni a fejéből Greg Antonellit. Nem számított rá, hogy rokonszenvesnek találja majd a férfit, arra pedig végképp nem, hogy sajnálni fogja. Szegény Greg! Nehéz lesz elmondania a testvérének, amit megtudott. De erős, megbízható embernek tűnt, aki megbirkózik a bajokkal, és akit a nők általában vonzónak találnak. Vajon van barátnője? Sabrina abban szinte biztos volt, hogy agglegény, mert nem viselt jegygyűrűt. Különös, hogy ezt észrevette… Valld be, hogy te is vonzódsz hozzá, dorgálta meg magát. Ezért nézted meg a kezét. Milyen nyugtalanító gondolat! Felejtsd el a pasast! Valószínűleg úgysem látod többé. Inkább azon törd a fejed, hogyan mondod el az anyádnak, amit megtudtál!

Másnap reggel Greg gyorsan lezuhanyozott, megborotválkozott, ivott egy kávét, aztán felhívta Glynnist. Bár még csak fél nyolc volt, tudta, hogy a testvére fent van. Mindketten korán kelők voltak, a természetük nagyon hasonlított, ha a külsejük nem is. Ő barna hajú és kék szemű volt, mint az apjuk, Glynnis vörösesszőke hajú és mogyoróbarna szemű, mint az anyjuk. Mindig nagyon közel álltak egymáshoz, és többnyire szavak nélkül is tudták, mit érez a másik. Nem ez lesz az első nehéz időszak az életükben, amelyen átvergődnek, bár ilyesmivel, mint ez az ügy, korábban sosem kellett szembenézniük.

– Szia, Greg! – vette fel a telefont Glynnis.

– Szia, Glynnie!

– Imádom ezt a hívásazonosítót!

A háttérből Greg gyerekzsivajt hallott.

– Hallom, Michael és Olivia is ébren van.

– Mostanában már hét előtt fenn kukorékolnak.

– Nyilván ők is olyan korán kelők lesznek, mint mi.

– Legalábbis amíg a kamaszkorba nem érnek – mondta Glynnis vidáman. – Szóval, miért telefonálsz ilyen korán?

– Azt gondoltam, meghívhatnál reggelire.

– A gyerekek örülni fognak neked. Mit ennél? Palacsintát? Rántottát?

– A palacsinta jól hangzik.

– Rendben. Most rögtön átjössz?

– Tizenöt perc múlva nálad leszek.

Miközben Greg Glynnis háza felé hajtott, azon tűnődött, mi lesz most a testvérével. Egyedülálló, kétgyermekes anyaként küzdelmes időszak vár rá. Szerencsére Ben nem sokkal az egybekelésük után kötött egy életbiztosítást a javára. Igaz, ha nem dolgozik, az összegből legfeljebb öt évig fedezheti a megélhetési költségeiket. Greg összeráncolta a homlokát, mert eszébe jutott valami. És ha a biztosító nem fizeti ki a pénzt, arra hivatkozva, hogy Glynnis és Ben házassága érvénytelen? Megteheti ezt? Nem, biztosan nem. Elvégre egy életbiztosításnak bárki a kedvezményezettje lehet, még csak rokonságban sem kell állnia az elhunyttal. Glynnis meg fogja kapni, ami jár neki. Ekkor a hátán végigfutott a hideg. Vajon milyen név áll a szerződésen? Ben igazi neve, vagy az, amelyet akkor használt, amikor elvette Glynnist? Greg elhatározta, hogy felhívja az ügyvédjét, mihelyt visszatér az étterembe. Valószínűleg szükségük lesz rá. De még ha a biztosító fizet is, Glynnisnek korábban kell munkába állnia, mint ahogyan tervezte. Greg tudta, hogy csak akkor akart visszamenni tanítani, amikor Olivia iskolába megy, de Olivia még csak most töltötte be a kettőt. Michael már elmúlt ötéves, és sokkal önállóbb volt. Ő az idén kezdte el az iskola-előkészítőt.

Vajon Ben hagyott még valamit Glynnisre? – villant át Greg agyán. A sógora sosem beszélt az üzleti ügyeiről, és mivel nem kedvelték egymást, Gregnek fogalma sem volt az anyagi helyzetéről. De azt tudta, hogy Glynnis soha semmiben nem szenvedett hiányt, vagyis Ben jómódú ember lehetett, hiszen egyszerre két családot kellett eltartania. Persze ha ő tartotta el őket. Mert az is lehet, hogy Sabrina mamája volt az, aki sokat keresett. A csudába, miért nem faggatta ki jobban a lányt? Még azt sem kérdezte meg, hogy vannak-e testvérei. Greg haragosan rávágott a kormánykerékre. Megesküdött volna, hogy Ben szereti Glynnist. De ha őt szerette, miért nem vált el Sabrina édesanyjától? Miért hazudozott, miért élt kettős életet? Miért kellett annyi embernek fájdalmat okoznia? Sajnos, az egyetlen személy, akitől választ kaphatott volna ezekre a kérdésekre, meghalt, és most másoknak kell rendet teremteni a káoszban, amelyet maga után hagyott.

Gregnek nehezére esett úgy tennie, mintha minden rendben lenne, de amíg Michael otthon volt, uralkodott magán.

– Meg kell beszélnünk valamit – rugaszkodott neki, amikor a kisfiút az iskolabusz elvitte az iskolába, és az unokahúgára pillantott, aki éppen akkor gyömöszölte a szájába az utolsó falat palacsintát és az epret. – Mit gondolsz, lekötné a figyelmét egy mesefilm?

– Persze – mosolygott Glynnis, és a kislányához fordult. – Livvy, szívem, szeretnéd megnézni Dumbót?

– Dumbo, Dumbo! – kiáltotta Olivia csillogó szemmel.

– Gondolom, már nem fáj a füle, mert újra normális hangerővel beszél – jegyezte meg Glynnis, miközben megtörölte Olivia maszatos arcát és kezét. Amikor Olivia már a tévé előtt ült, a testvérek visszatértek a konyhába, és Glynnis mindkettejüknek friss kávét töltött.

– Rossz híreim vannak, Glynnie – kezdte Greg óvatosan. – Erősnek kell lenned.

Glynnis arcáról lehervadt a mosoly.

– Mi a baj? – kérdezte, majd letette a csészéjét.

Greg megfogta a kezét.

– Ben meghalt.

Az asszony keze megremegett, de Greg erősen tartotta. Glynnis megrázta a fejét.

– Az… nem lehet. Miért mondod ezt?

– Glynnis, figyelj rám! Ben múlt csütörtökön szívrohamban elhunyt.

– Múlt csütörtökön? De… hol? – kiáltotta az asszony. – Hogyan? Ezt nem értem. Ez biztosan valami tévedés. Ben nem lehet halott. Ha valami történt volna vele, értesítettek volna, nem? – kérdezte könyörgő tekintettel. – Igaz, hogy egy ideje már nem jelentkezett, elvégre külföldön van. Nem, ez valami tévedés! – Az asszony arca eltorzult, a szemét ellepték a könnyek. – Nem? – zokogott fel. – Nem, nem, nem…

Greg szorosan átölelte. Glynnis egész testében remegett. A játszószobából kiszűrődött a mese vidám zenéje és Olivia kacagása. Amikor Glynnis kicsit megnyugodott, Greg óvatosan lenyomta a székre, és leült mellé.

– Hogyan tudtad meg? – kérdezte az asszony rekedten. – Felhívtak a munkahelyéről? Vagy a görög hatóságok telefonáltak? Hazaszállítják a holttestét?

Greg újra a kezéért nyúlt.

– Ben nem Görögországban halt meg, hanem itt, Ohióban.

– Ohióban?

– Igen. Hadd kezdjem az elején, rendben?

Glynnis bólintott.

– Tegnap felhívott egy nő…

Míg a férfi beszélt, Glynnis szemében a legkülönbözőbb érzések váltották egymást, megbotránkozás, hitetlenkedés, undor, harag és végül szelíd beletörődés. Miután Greg befejezte a mondókáját, az asszony mozdulatlanul ült, és a levegőbe bámult, olyan sokáig, hogy a férfi kezdett megijedni. Végül Glynnis ránézett.

– Szegény Ben – suttogta.

– Szegény Ben?

– Milyen kétségbeesett lehetett! – Glynnis szemében könnyek csillogtak. – Szeretett engem, ebben biztos vagyok. Szándékosan sosem okozott volna fájdalmat. Ha ilyet tett, nyilván úgy érezte, nincs más választása.

Greg meg akarta kérdezni, hogyan jut eszébe védelmezni azt a gazembert, de volt valami Glynnis arckifejezésében, ami elnémította. Ha a testvére feltétlenül ezt akarja hinni, és ez segít neki elviselni a veszteséget, miért fossza meg az illúzióitól?

– Tudom, mire gondolsz – mondta Glynnis halkan –, de igazam van. Ben sosem tett volna ilyet, ha nem lett volna reménytelen helyzetben.

– Az okai többé nem fontosak, Glynnie, csak a jövő számít. Az, hogy most mihez kezdesz.

– A… a másik felesége már tudja?

– Tegnap este még nem tudta. Azt hiszem, a lánya ma mondja el neki.

Glynnis letörölte a könnyeit.

– Nem tudom elhinni! Michaelnak és Oliviának van egy testvére!

– Féltestvére – javította ki a férfi.

– Te gyűlölöd Bent, igaz? – kérdezte hirtelen Glynnis.

– Nem, nem gyűlölöm. – Amit Greg érzett, sokkal erősebb volt a gyűlöletnél. – Azt gyűlölöm, amit veled tett.

Glynnis lehorgasztotta a fejét.

– Annyira fog hiányozni.

– Glynnis, tudod, hogy számíthatsz rám, és…

– Beszélni akarok vele.

– Kivel? Sabrinával?

– Igen.

– Nem vagyok benne biztos, hogy ez jó ötlet.

– Nem érdekel. Látnom kell őt – erősködött Glynnis. – Felhívnád?

A férfi a névjegyre gondolt, amelyet a komódján hagyott, és arra, hogy milyen rokonszenvesnek találta a lányt, aztán felsóhajtott.

– Rendben. Ha ez olyan sokat jelent neked, felhívom – ígérte meg.

Hosszú töprengés után Sabrina arra a következtetésre jutott, hogy az lesz a legokosabb, ha odaadja az édesanyjának az apja levelét. Amikor azonban elővette, és megint átfutotta, meggondolta magát. Talán mégis jobb, ha az édesanyja nem látja, mit írt az apja Glynnisről és a gyerekeiről. Nem választhatod a könnyebb utat, neked kell felvilágosítanod, gondolta, és mert nem akarta tovább halogatni az elkerülhetetlent, felhívta Leland Foxot. Megkérte az ügyvédet, hogy találkozzon vele az édesanyja házánál délután négykor, csak ezután telefonált haza.

– Hol vagy? – kérdezte rögtön Isabel. A hangja panaszosan csengett. – Már rég itt kellene lenned!

– Visszajöttem, de volt itthon egy kis dolgom, és mivel tudtam, hogy Irene néni veled van…

– Azért nálam vacsorázol? Florence-nek azt mondtam.

– Természetesen. Sőt, egy jó óra múlva ott leszek – felelte Sabrina.

A lány néhány perccel négy előtt ért a házhoz. Alighogy kiszállt a kocsijából, Leland is lefékezett mögötte.

– Félek ettől az estétől – mondta az ügyvéd. A szeme karikás volt, mintha rosszul aludt volna.

Sabrina sajnálta, hogy belerángatta a férfit az ügybe, ugyanakkor végtelenül hálás volt a támogatásáért. Leland jelenléte mindig megnyugtató hatással volt az édesanyjára.

– Á, Leland! Micsoda meglepetés! – kiáltotta Sabrina nagynénje, ahogy beléptek a házba.

– Szervusz, Irene! – ölelte meg őt mosolyogva a férfi. – Hogy vagy?

– Tűrhetően. – Irene lehalkította a hangját. – De valami baj van, igaz? – kérdezte Sabrinára pillantva. A lány elkeseredetten bólintott.

– Igen. Hol van anya?

– A télikertben. Akarjátok, hogy visszavonuljak?

– Nem. Beszélnünk kell vele, és szerintem neked is ott kellene lenned.

Isabel egy képes újságot lapozgatott, amikor csatlakoztak hozzá. Ahogy meglátta Lelandet, ritka mosoly lágyította meg az arcát.

– Szervusz, Leland! Tudtam, hogy a te hangodat hallom!

– Szervusz, Isabel! – A férfi lehajolt, és megpuszilta az arcát.

– Anya – kezdte Sabrina –, mi…

– Leland, kérsz egy italt? – vágott közbe Isabel.

A férfi megrázta a fejét, és leült az egyik fonott székbe. Amikor a kezébe vette a kezét, az asszony zavartan rábámult, de nem próbálta elhúzni az ujjait.

– Anya – veselkedett neki újra Sabrina –, én kértem meg Lelandet, hogy jöjjön el. Mondanunk kell valamit.

Isabel felvonta a szemöldökét.

– A végrendelettel kapcsolatban?

– Nem – felelte az ügyvéd.

– Apa hagyott nekem egy levelet – magyarázta Sabrina. – Leland tegnapelőtt adta ide. Apa azt írta, hogy…

Sabrina még soha, semmit nem talált olyan nehéznek, mint azt, hogy ismertesse a levél tartalmát. Az édesanyja és a nagynénje szinte egyszerre sikoltott fel, amikor meghallották, hogy Ben feleségül vett egy másik nőt.

– Hogy mit csinált? – kiáltotta Isabel. – Ez valami gonosz tréfa? – nézett az ügyvédre.

– Nem, Isabel, nem az. Ez az igazság.

– Nem hiszek neked!

– Anya…

– Isabel, drágám – kezdte a férfi –, Sabrina igazat mond. Ben hét évvel ezelőtt újra megnősült.

Isabel a férfira meredt. Sabrina pontosan tudta, melyik az a pillanat, amikor megérti az igazságot, mert az arca eltorzult a haragtól.

– Az a hitvány alak! – prüszkölte. – Az a nyomorult gazember!

– Isabel! – szólt rá Irene.

Sabrina döbbenten pislogott. Az édesanyja sosem szitkozódott. Mindig azt mondta, hogy csak a semmirekellő, közönséges emberek káromkodnak.

– Hogyan tehette ezt velem? Hogyan alázhatott meg ennyire? – Isabel felzokogott, aztán kirántotta a kezét Lelandéből, és az öklével püfölni kezdte a tolókocsija kartámláját. – Ha nem lenne halott, magam ölném meg! Ízekre szaggatnám az átkozottat!

Irene megpróbálta elkapni a kezét, de Isabelt nem lehetett megnyugtatni, a zokogása egyre hisztérikusabbá vált. Sabrina tehetetlenül bámult Lelandre, aztán a nagynénjére. Ez még rosszabb volt, mint várta. És még nem is említette Ben két gyermekét! Az édesanyjának ez lesz a legnagyobb csapás. Sabrina tudta, hogy a szülei több gyermeket szerettek volna, de hiába próbálkoztak, a mamája nem esett teherbe. Végül Leland kihúzta a lányt a folyosóra.

– Hívd fel Robinson doktort! Mondd meg neki, hogy a helyzet sürgős, azonnal jöjjön!

Szerencsére Truman Robinson a család régi barátja volt, és nem kérdezősködött. Fél órával később már az ajtó előtt állt. Noha Isabel erősködött, hogy nem kér nyugtatót, az orvos beadott neki egy injekciót. Mihelyt a szer hatni kezdett, Irene közölte, hogy felkíséri a nővérét a hálószobába. Alighogy eltűntek a liftben, amelyet Isabel balesete után szereltettek be a házba, az orvos Sabrinára nézett.

– Mi történt?

A lány habozott, aztán felsóhajtott. Tudta, hogy egy ekkora kisvárosban úgysem lehet sokáig megőrizni egy ilyen titkot.

– Mondd el te! – kérte Lelandet, aki ekkor röviden összefoglalta a tényeket.

– Szegény Isabel – csóválta fejét az orvos, amikor az ügyvéd elhallgatott.

– A család hálás lenne, ha a dolog egyelőre köztünk maradna – jegyezte meg Leland.

Másnap Greg először az újságnál kereste Sabrinát.

– Sajnálom – mondta a fiatal nő, aki felvette a telefont. – Haláleset történt a családjában, ma nem jön be. Én nem segíthetek?

– Nem, köszönöm, személyes ügyről van szó.

– Hagyja meg a nevét és telefonszámát!

– Inkább megpróbálom a mobilján elérni.

De Greg csak a lány hangpostáját érte el, így végül mégis kénytelen volt üzenetet hagyni Sabrinának. Vajon visszahívja a lány?

Este tíz körül Janine közölte, hogy egy bizonyos Miss March van a vonalban.

– Jó estét, Sabrina! – mondta Greg, amikor Janine bekapcsolta hozzá a lányt. – Köszönöm, hogy visszahívott.

– Ne haragudjon, hogy csak most hívtam, de meg kellett várnom, míg az édesanyám lefekszik.

– Az édesanyjával lakik?

– Nem, van egy kis lakásom, de… valószínűleg nem említettem, hogy az anyám tolószékben ül. Tizenhat évvel ezelőtt síbalesetet szenvedett, és csípőtől lefelé megbénult.

– Jesszusom! Milyen szomorú! – szaladt ki Greg száján. – És már tudja? Tudja, hogy a férje és a testvérem…?

Sabrina felsóhajtott.

– Igen.

– Beszéltem Glynnisszel.

– Ő hogy fogadta a hírt?

– Jobban, mint én tettem volna a helyében – válaszolta a férfi szárazon.

– Az anyám hisztérikus rohamot kapott. Még sosem láttam ilyennek. Mindig olyan méltóságteljes volt, még a balesete után is. De ez… ez túl mélyen érintette.

– Neki lehet a legszörnyűbb.

Sabrina egy darabig hallgatott.

– Valószínűleg igaza van.

– Szóval most egy ideig otthon fog lakni?

– Igen. A nagynéném szerdán hazautazik. Az, hogy meddig maradok itt, leginkább attól függ, hogy milyen gyorsan javul az édesanyám állapota. – Greg hallotta a lány hangjában a feszültséget.

– Nem akarok még több gondot okozni magának, de a testvérem szeretné megismerni. – Amikor Sabrina nem válaszolt azonnal, azt hitte, a lány azt fogja mondani, hogy nem akar találkozni Glynnisszel. Ezt teljesen megértette volna, Sabrina azonban meglepte.

– Én is szeretném megismerni őt.

– Remek – sóhajtott fel Greg megkönnyebbülten. – Mikor? Jobb lenne, ha maga jönne ide.

– Kétségkívül, de nem tudom, mikor szabadulhatok el innen. Ha a nagynéném elutazik, a házvezetőnőn kívül senki sem lesz itt. Sajnálom, de nem hagyhatom egyedül az anyámat.

– Ne mentegetőzzön, megértem.

– A jövő hét végén felhívom, rendben? Talán rábeszélhetem Irene nénit, hogy maradjon tovább – tette hozzá a lány halkan, mintha magában beszélne.

– Remek – ismételte meg Greg. – Megmondom Glynnisnek. És… nem szívesen említem, de… Glynnisnek szüksége lesz a halotti bizonyítvány fénymásolatára. – Mivel Sabrina hallgatott, a férfi hozzáfűzte: – Az apja az esküvőjük után kötött a javára egy életbiztosítást. Kérem, hozza magával, amikor eljön! És… Sabrina…

– Igen?

Most a férfi habozott.

– Tudom, hogy nem éppen eszményiek a körülmények, de… örülök, hogy viszontláthatom – bökte ki végül, és visszafojtotta a lélegzetét.

– Ez kölcsönös. – A lány hangja ellágyult, és Greg szinte látta, hogy mosolyog.

A férfi tudta, hogy ez őrültség, de régen érezte magát ilyen boldognak.

Aznap éjjel Sabrina hosszan viaskodott a lelkiismeretével. Tudta, reggel fel kellene hívnia Greget, hogy megmondja, meggondolta magát, és mégsem megy el Ivyba, mert ha az édesanyja tudomást szerez a látogatásáról, sosem bocsát meg neki. Ám másnapra felülkerekedett a kíváncsisága és a vágya, hogy találkozzon Glynnisszel meg a gyerekekkel, és erősebbnek bizonyult a bűntudatánál. Irene aznap reggel bejelentette, hogy marad egy ideig. Mint mondta, a férje egyelőre kibírja nélküle, sőt éppen ő biztatta, hogy töltsön még pár hetet Rockwellben. Sabrina boldogan megölelte az asszonyt, aki mosolyogva elhárította a hálálkodását.

– Ó, édesem, hiszen tudom, milyen nehéz most a helyzetetek. Hogyan is hagyhatnálak itt benneteket?

Péntekre Sabrina rájött, hogy el kell szabadulnia innen. Valahogy kiszivárgott a hír, hogy az apja kettős életet élt, és azóta egyfolytában csörgött a telefon. Mindenki biztosította őket a megdöbbenéséről és együttérzéséről, de Isabel nem hitt az őszinteségükben.

– Kárörvendő népség! – mondta keserűen. – Micsoda elégtétel lehet ez a számukra! De azt várhatják, hogy előttük sírjak vagy jajveszékeljek! – jelentette ki. Úgy tűnt, a büszkesége újra feléledt.

Leland valóságos mentőangyalnak bizonyult a vészben. Naponta legalább egyszer eljött, többnyire késő délután, hogy megigyon egy koktélt Isabellel, és beszélgessen vele, olykor még vacsorára is ott maradt. Sabrina szerette volna tudni, mit szól mindehhez a felesége. Cecily és Isabel sosem kedvelték különösebben egymást. Cecily nem Rockwellből származott, és Isabel gyakran mondogatta, hogy Leland jobban is választhatott volna. Sabrinában olykor felmerült, hogy talán régen szerelmes volt Lelandbe, de történt köztük valami.

Vasárnap este, több mint egy héttel azután, hogy Greggel beszélt, a lány összeszedte a bátorságát.

– Anya, holnap visszamegyek dolgozni – közölte.

– Máris?

– Itt az ideje.

Isabel elbiggyesztette az ajkát, de hallgatott. Sabrina a nagynénjére nézett, aki bátorítóan bólintott. Azért sem fogok bűntudatot érezni, gondolta a lány. Később, miután mindenki lefeküdt, telefonált az Antonellibe.

– Szerdán érkezem, és a városban töltöm az éjszakát – mondta, amikor Greg jelentkezett.

– Hívjon fel, amikor megérkezik! Magáért megyek.

Sabrina telefonált a motelbe, ahol múltkor is megszállt, lefoglalt egy szobát, majd összepakolta a holmiját. Úgy tervezte, hogy másnap, a szerkesztőségből már nem jön vissza, hanem egyenesen hazamegy. És szerdán… szerdán viszontlátja Greg Antonellit!

Eljött a szerda. Greg türelmetlenül és aggódva várta Sabrina hívását. Örült, hogy újra láthatja a lányt, ugyanakkor félt, hogy Sabrina fájdalmat okoz Glynnisnek. Persze nem szándékosan, de az adott helyzetben nem biztos, hogy ez elkerülhető. A lány negyed tizenkettőkor jelentkezett.

– Néhány órára elmegyek – közölte Greg a munkatársaival. – Ha szükségetek lenne rám, a mobilon elértek.

Negyedórával később Greg megállt a motel parkolójában. Sabrina a bejáratnál várta. Rövid farmerdzsekit, farmert és fekete pulóvert viselt. Bájos arcát sötét tincsek keretezték, mert aznap nem fogta össze a haját. A fülében ezüst fülbevaló, a jobb csuklóján ezüst karkötő csillogott.

– Milyen volt az út? – kérdezte a férfi, amikor elindultak.

– Jó, köszönöm. Nem szeretem az autópályát, de ott lehet a leggyorsabban haladni – felelte Sabrina.

Greg látta, hogy ő is ideges a mai találkozó miatt, ettől az aggodalma egyszerre szertefoszlott. Jó emberismerő volt, és ösztönösen tudta, hogy Sabrina March nem fog fájdalmat okozni Glynnisnek. Még az is lehet, hogy ez a találkozás mindkettejüknek segít megbirkózni a gyásszal és a csalódással.

Glynnis egészen más volt, mint amilyennek Sabrina képzelte. Alig tíz perc után a lány már azt is tudta, hogy az apja miért nem tudott lemondani róla. Az asszony épp az ellentéte volt az édesanyjának: melegszívű, kedves és természetes. Isabel ritkán mutatta ki az érzéseit, Glynnis őszintén kimondta, amit érzett. Mindketten okosak voltak, de míg Isabel szívesen fitogtatta a műveltségét, Glynnisnél ez inkább józan gondolkodásmódban és gyakorlatiasságban nyilvánult meg. Isabelnek nem volt humorérzéke, Glynnis viszont még a legnehezebb helyzetben is képes volt mosolyogni és nevetni, többnyire saját magán. Sabrina akarata ellenére rokonszenvesnek találta az asszonyt, és úgy vélte, hogy más körülmények között jó barátnőkké válhattak volna.

– Nagyon sajnálom, hogy Ben magának és az édesanyjának annyi fájdalmat okozott – mondta Glynnis néhány perccel a megismerkedésük után, és Sabrina érezte, hogy ezt komolyan gondolja.

Elvégre Glynnis semmiről sem tehetett. Nem tudta, hogy Ben nős ember. És ő senkit sem csapott be, éppúgy áldozat volt, mint Isabel. Talán még inkább, mert neki egyedül kell majd gondoskodnia a két gyermekéről, míg Isabelnek csak önmagával kell foglalkoznia, elmélkedett Sabrina, és ez volt az a pillanat, amikor teljesen feladta a tartózkodását.

– Szeretné megismerni Oliviát? – kérdezte Glynnis kedvesen. – Michael még az iskolában van, de Livvy a gyerekszobában játszik.

– Szívesen. – Sabrina hallotta, hogy a ház hátsó részében szól a televízió, és visszafojtotta a lélegzetét, amikor Glynnis kisietett a nappaliból.

Az asszony hamarosan visszatért. Kézen fogva vezetett egy édes kicsi lánykát, és Sabrina szívét melegség öntötte el. A kishúgom, gondolta. Mindig szeretett volna egy kistestvért. Olivia gyönyörű volt. Vörösesszőke fürtjeivel és mogyoróbarna szemével feltűnően hasonlított az édesanyjára. Amikor Sabrinára mosolygott, két gödröcske jelent meg a pofikáján.

– Ő Olivia – mutatta be büszkén Glynnis.

– Livvy – javította ki Olivia.

– Szia, Livvy! Örülök, hogy megismerhetlek – mormolta Sabrina.

Olivia az anyjára nézett, és összeráncolta a homlokát.

– Olyan nagy, mami – mondta vádló hangon.

– Glynnis elmondta Oliviának, hogy meglátogatja a nővére. Az unokahúgom valószínűleg azt képzelte, hogy lesz egy új, vele egykorú játszótársa – magyarázta meg Greg somolyogva.

Sabrina bólintott. A kishúgát máris a szívébe zárta, és tudta, hogy Michaelt is szeretni fogja. Nem értette, hogyan volt képes az apja olyan gyakran itt hagyni őket.

– Szívesen játszanék veled, Olivia – guggolt le a kislány előtt. – Szoktál babázni?

Olivia komolyan bólintott.

– Akkor később majd babázunk egy kicsit, jó?

– Jó.

– Ezt az ígéretet még megbánhatja – figyelmeztette Glynnis mosolyogva a lányt. – Livvy soha semmit sem felejt el. Ebédelt már?

– Csak egy kávét ittam egy órával ezelőtt – vallotta be Sabrina.

– Akkor menjünk a konyhába! Van zöldségleves és friss kukoricakenyér.

– Ez csodásan hangzik.

Ebéd közben Greg árgus szemmel leste a két nőt. Nem lepte meg, hogy rokonszenvesnek találták egymást. Mindketten erősek, szépek és melegszívűek voltak. Miután legyőzték kezdeti elfogódottságukat, úgy csevegtek, mint két régi barátnő. Greg hirtelen azt kívánta, bár itt élne Sabrina! Biztos volt benne, hogy Glynnisnek jót tenne a társasága. Greg a legszívesebben egész nap itt maradt volna, de Joe és Billy között az utóbbi napokban még jobban elmérgesedett a viszony, ezért nem merte túl sokáig egyedül hagyni őket.