Fordította

WERTHEIMER GÁBOR

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Stephen King and Richard Chizmar:

GWENDY’S FINAL TASK

Copyright © 2022 by Stephen King and

Richard Chizmar

Published by agreement with the author and the author’s agents, The Lotts Agency, Ltd.

Interior Artwork © 2022 by Keith Minnion

Interior Design © 2022 by Desert Isle Design, LLC

Hungarian translation © Wertheimer Gábor, 2023

Európa Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó Kuczogi Szilvia igazgató

Szerkesztette Gaborják Ádám

Kézirat-előkészítő Hernád Imre

Korrektor Hack Orsolya

Tördelőszerkesztő Pyber Anita

Művészeti vezető Tabák Miklós

Borítótervező Tabák Miklós

Elektronikus verzió Takács Gábor

ISBN 978 963 504 861 8

www.europakiado.hu

www.facebook.com/europakiado

www.alexandra.hu

www.moobius.hu

Marsha DeFilippónak, a két író jóbarátjának

1

Gyönyörű áprilisi nap a Florida állambéli Playalindában, nem messze Cape Canaveraltól. Az Úr 2026. évében vagyunk, és a Max Hoeck-öböl keleti oldalán gyülekező tömegben csak keveseken van maszk. Ezeknek többsége idős ember, akiknek a szokásukká vált a maszkviselés, és nem nagyon tudnak megszabadulni ettől. A koronavírus még itt van velünk, akár egy partivendég, aki nem akar hazamenni, és ugyan sokan rettegnek attól, hogy ismét mutálódni fog, s a vakcina hatástalanná válik, egyelőre sikerült döntetlenre hozni a meccset.

A tömegben néhányan – megint csak a korosabbak, akiknek már nem olyan jó a látásuk, mint hajdanán – messzelátót tartanak a szemükhöz, de a többség nem. A playalindai kilövőállomáson várakozó űrhajó a legnagyobb, embereket szállító űrjármű, amely valaha is a levegőbe emelkedett a Földanyáról. Teljes terhelés esetén 4,57 millió fontot nyom, s így joggal kapta azt a nevet, hogy Eagle–19 Heavy. A négyszáz láb magas monstrum felső, ötvenlábnyi részét páraköd burkolja, de még a gyöngébb szeműek is látják, mi áll az űrhajó oldalán:

T

E

T

És azok, akiknek akár csak közepesen is jó a fülük, hallják, hogy tapsszó csendül fel. Az egyik férfi – olyan idős, hogy emlékszik rá, amint Neil Armstrong recsegő hangon közli a világgal, hogy a Sas leszállt – odafordul a feleségéhez, miközben könnyek gyűlnek a szemébe, és napbarnított, vézna karja csupa libabőr lesz. Az öregember neve Douglas „Dusty” Brigham. A felesége Sheila Brigham. Tíz éve, amikor nyugdíjba mentek, Destinbe költöztek, de eredetileg a Maine állambéli Castle Rockból származnak. Sheila diszpécserként dolgozott a seriffirodán. A Tet Corporation több mint két kilométernyire lévő űrállomása felől még mindig taps hallatszik. Dustynak és Sheilának egész távolinak tűnik, de az öböl túlsó oldalán biztosan jóval hangosabb, mert a kócsagok csipkés-fehér felhőben felröppennek a reggeli pihenőhelyükről.

– Hamarosan útnak indulnak – mondja Dusty a feleségének, akivel ötvenkét éve keltek egybe.

– Áldja meg az Úr a lányunkat – mondja Sheila és keresztet vet. – Áldja meg az Úr a mi Gwendynket.

2

Nyolc férfi és két nő vonul sorban a Tet irányítóközpontja mellett. Plexiüveg fal védi őket, ugyanis az elmúlt tizenkét napban karanténban voltak. A technikusok felállnak a számítógépeik mögött és tapsolnak. Ez már hagyomány, de ma éljenzés is van. Újabb taps és éljenzés lesz majd odakint, a Tet ezerötszáz dolgozójának köszönhetően (az ingükön, a dzsekijükön, a kezeslábasukon lévő felvarrók szerint ők Tet-űrzsokék). Mindig eseménynek számít, amikor egy embereket szállító űrjármű útnak indul, de a mai nap egészen különleges.

A sorban az utolsó előtti egy nő, hosszú, immáron ősz haja lófarokba fogva, amit nagyrészt elrejt a szkafander magas gallérja. Arca ránctalan és még mindig gyönyörű, de a szeme alatt és a szája sarkában már húzódik néhány mélyebb vonal. Gwendy Petersonnak hívják, hatvannégy éves, és alig egy óra múlva ő lesz az első hivatalban lévő amerikai szenátor, aki elrepül az új SZL–1 űrállomásra. (Bármit is állít Gwendy néhány cinikus politikustársa, az SZL nem annak a rövidítése, hogy „szar a levegőben”, hanem annak, hogy „színes lobogók”.)

A legénység tagjai egyelőre a kezükben viszik a sisakot, így kilencnek van egy szabad keze, amivel integethet, hogy megköszönje az éljenzést. Gwendy – aki elvileg szintén a legénység tagja – nem tud integetni, hacsak nem a másik kezében lévő fehér dobozzal. De azzal nem szeretne.

Integetés helyett azt kiabálja:

– Szeretünk titeket és köszönünk mindent! Egy újabb lépés a csillagok felé!

Felerősödik az éljenzés és a taps. Valaki azt kiáltja:

– Gwendyt elnöknek! – Néhányan csatlakoznak, de nem sokan. Gwendy népszerű, de nem annyira népszerű, különösen nem Florida államban, amely a legutolsó választáson (megint) a republikánusoké lett.

A legénység tagjai elhagyják az épületet, majd felszállnak a három kocsiból álló kisvasútra, ami elviszi őket az űrhajóhoz. Gwendynek nagyon nyújtogatnia kell a nyakát a magas, kemény gallérban, hogy lássa a monstrum tetejét. Tényleg ezzel fogok felrepülni az űrbe? – teszi fel magában a kérdést, nem is először.

A mellette lévő ülésen a csapat magas, vörösesszőke biológusa ül. Odahajol Gwendyhez és azt mormogja:

– Még mindig vissza lehet fordulni. Senki sem gondolna rosszat magáról.

Gwendy felnevet. Idegesnek és élesnek tűnik a nevetése.

– Ha tényleg ezt hiszi, akkor nyilván hisz a Mikulásban és a Fogtündérben is.

– Jogos – feleli a férfi. – De sose foglalkozzon azzal, mit mondanak mások. Ha akármilyen kicsi esélye is van annak, hogy amikor majd felbőgnek a motorok, ki fog borulni és kiabálni kezd, hogy „Állj, várjanak, meggondoltam magam!”, akkor most szóljon. Mert ha a motorok beindulnak, akkor már nincs visszaút, és az egyszer szent, hogy senkinek sincs szüksége egy pánikba esett politikusra a fedélzeten. És ha már itt tartunk, egy pánikba esett milliárdosra sem. – Az előttük lévő kocsi felé néz, amelyben egy férfi éppen lyukat beszél a parancsnok hasába. Fehér szkafanderében szembeötlően hasonlít a Michelin gumiemberére.

Megindul a háromszerelvényes kisvasút. Kezeslábast viselő férfiak és nők tapsolnak, amikor elgördülnek mellettük. Gwendy leteszi a fehér táskát, szorosan tartja két lába között. Most már tud integetni.

– Nem lesz semmi gond. – Nem tenné rá a fejét, hogy tényleg nem lesz, de erről győzködi magát. Nem lehet semmi baj. A fehér doboz miatt. Mindkét oldalára azt pecsételték vörös betűkkel: SZIGORÚAN BIZALMAS. – Na és magával?

A biológus mosolyog, és Gwendy ekkor megállapítja magában: nem jut eszébe a férfi neve. Az elmúlt négy hétben együtt vettek részt a kiképzésen, alig néhány perccel korábban ellenőrizték egymás szkafanderét, mielőtt elindultak volna a várakozási körletből. De nem emlékszik a nevére. Ez NJ, ahogy megboldogult anyukája mondta volt: nem jó.

– Bírni fogom. Ez a harmadik utam, és amikor a masina emelkedni kezd, és a g-erő beszorít az ülésbe… Csak a magam nevében beszélhetek, de ez túltesz a legjobb orgazmuson is.

– Köszönöm, hogy elmondta – feleli Gwendy. – Ezt mindenképpen beírom majd az első jelentésembe, amit odalentre küldök. – Gwendy emlékszik rá, hogy a Földet odalentnek hívják, de hogy az ördögbe hívják ezt a biológust?

A zsebében van egy notesz mindenféle információval, nem is beszélve a nagyon különleges könyvjelzőről. Benne van a legénység minden tagjának a neve is, de most sehogyan sem tudja elővenni a noteszt, és ha még elő is tudná venni, valószínűleg, sőt majdnem biztosan gyanút ébresztene. Gwendy kénytelen a dr. Ambrose-tól tanult technikát alkalmazni. Nem mindig működik, de most igen. A mellette ülő férfi magas, kék szemű, az álla szögletes, a haja vörösesszőke. A nők odavannak érte. Elönti őket tőle a forróság. A forróság mit csinál? Éget. Megperzseli a bőrt. A bőrt. Bőr…

Bern. Ez a neve. Bern Stapleton professzor, aki történetesen Bern Stapleton őrnagy is. Nyugállományú őrnagy.

– Inkább ne tegye – kéri Bern. Gwendy biztos benne, hogy az orgazmusélményéről beszél. A rövid távú memóriájával nincs semmi baj, legalábbis egyelőre.

Illetve nincs túl nagy baj.

– Vicceltem – mondja és kesztyűbe bújtatott kezével megsimogatja a férfi kezét, amin szintén kesztyű van. – Ne aggódjon, Bern. Nem lesz velem semmi baj.

Elismétli magában, hogy semmi baj nem lehet vele. Nem akar csalódást okozni a választóinak – és ezen a napon ez egész Amerikát meg a világ nagy részét jelenti –, de ez jelentéktelen ügy a lába közé szorított kis fehér dobozhoz képest. Annak sem okozhat csalódást. Mert a dobozban van egy másik is, amely nem ütésálló acélból, hanem mahagónifából készült. Harminc centi széles, valamivel hosszabb, a magassága körülbelül tizenöt centi. A tetején gombok vannak és olyan kicsi karok, hogy az ember csak a kisujjával fér hozzájuk.

Csak egyetlen fizető utas van az űrhajón, és nem Gwendy az. Neki van munkája. Nem valami komoly, főként adatokat kell rögzítenie az iPaden, majd visszaküldenie a Tet központjába, de ez nem pusztán álca, hogy titokban maradjon a valódi dolga odafent. Az időjárást kell figyelnie, ő a meteorológus lány, és a legénység tagjai közül néhányan úgy hívják viccesen, hogy Tempest Storm.{1} Ez volt a neve ugyanis annak a már rég meghalt táncosnőnek, akit annak idején az egzotikus táncok királynőjének tartottak.

Egzotikus, ismétli el magában. Tudnom kellene, mit jelent.

De nem tudja, ezért megint dr. Ambrose módszeréhez folyamodik. A szó, amit keres, valahogy összefügg azzal, hogy kint van. Nem, nem kint, hanem külön. Tehát valami, ami külön van…

– Különleges – mormogja.

– Mit? – kérdezi Bern. Eddig elvonták a figyelmét a tapsoló férfiak, akik a mentőautók mellett álltak. Adja az ég, hogy ne legyen szükség ezekre a mentőautókra.

– Semmi – feleli Gwendy, és arra gondol: az egzotikus azt jelenti, hogy különleges.

Nagy megkönnyebbülést érez, amikor eszébe jutnak a szavak. Tisztában van vele, hogy ez hamarosan nem így lesz. Nem örül ennek, sőt meg van rémülve, de hát ez a jövő. Most viszont az előtte álló napra kell koncentrálnia. Ha odafönt lesz (ahol nem egyszerűen ritka a levegő, hanem nincsen levegő), és esetleg kiderül, hogy baj van vele, már nem küldhetik vissza, nem igaz? De keresztbe tehetnek a küldetésének. És van még valami, ami ennél is rosszabb. Gwendy még gondolni sem akar erre, de nem tud ellenállni.

Mi lesz, ha elfelejti az igazi okát annak, amiért odafent van? Az igazi ok pedig a dobozban lévő doboz. Bármennyire is túlzottan drámainak tűnik, Gwendy Peterson pontosan tudja, hogy így van: a világ sorsa attól függ, ami abban a dobozban van.

3

Az Eagle Heavy mellett álló szerkezet egymásba fonódó acélgerendákból áll, a belsejében hatalmas, nyitott felvonó működik. Gwendy és utastársai felmennek a kilenc lépcsőfokon, majd belépnek a felvonóba, amiben van hely bőven, akár negyvenen is elférnének, viszont Gareth Winston közvetlenül Gwendy mellé áll, tekintélyes méretű pocakja kidudorodik a fehér szkafander alatt.

Gwendy őt kedveli a legkevésbé a társai közül, de egészen biztos benne, hogy a férfinak erről sejtelme sincs. A politikában eltöltött közel harminc év megtanította Gwendyt arra, hogyan rejtse el az érzelmeit, és hogyan erőltessen az arcára egészen elképesztően elragadtatott kifejezést. Amikor először megválasztották a képviselőházba, egy Patricia „Patsy” Follett nevű veterán a szárnyai alá vette, és adott neki néhány értékes tanácsot, melyek közül az első Milton Jacksonra, a vén keselyűre vonatkozott Mississippiből (szegény már régen a mennyei képviselőházban van). Gwendy azóta is nagyon hasznosnak találja ezt a tanácsot: „A legszélesebb mosolyodat őrizd meg a seggfejeknek, és mindig nézz a szemükbe. A nők azt hiszik majd, hogy tetszik neked a fülbevalójuk. A pasik meg azt, hogy el vagy bűvölve tőlük. Senki sem fogja tudni, hogy valójában feszülten figyeled minden mozdulatukat.”

– Készen áll élete legvadabb száguldozására, szenátor asszony? – kérdezi Winston, miközben a lift lassan megindul százhúsz méteres pályáján felfelé, az űrhajó mellett.

– Mint a kiscserkész! – feleli Gwendy, és produkálja a seggfejeknek fenntartott széles mosolyt. – Na és maga?

– Borzasztóan izgatott vagyok! – jelenti ki Winston. Kitárja a karját, és Gwendynek hátra kell lépnie, nehogy a keblére ölelje. Gareth Winston hajlamos a túlzó gesztusokra; valószínűleg úgy érzi, az, hogy százhúsz milliárd dollárt ér (nem annyit, mint Jeff Bezos, de majdnem), feljogosítja a túlzó gesztusokra.

– Baromi izgatott vagyok, alig várom, mindjárt szétrobbanok! – Természetesen ő a fizető utas, és egy űrutazás esetében ez azt jelenti, hogy egy rakat pénzt kellett leszurkolnia. A jegye 2,2 millió dollárba került, de Gwendy tudja, volt egy másik ár is. A sok-sok milliárd dollár politikai befolyást ér, és a Tetnek minden politikai szövetségesre szüksége van, miközben a következő projektre készül, melynek során embereket visznek a Marsra. Gwendy reméli, hogy Winston túléli az utat, és alkalma lesz használni a befolyását. A férfi túlsúlyos, és az utolsó vizsgálat során azt állapították meg, hogy a vérnyomása a határértéken mozog. Lehetséges, hogy a legénység többi tagja nem tud erről, de Gwendy igen. Van egy dossziéja Gareth Winstonról. Vajon a férfi tudja, hogy ő tudja? Gwendy egy cseppet sem lepődne meg, ha így lenne.

– Túlzás nélkül mondhatjuk, hogy ez életünk utazása – mondja Winston nagy hangon. Olyan hangosan, hogy többen odafordulnak és ránéznek. Kathy Lundgren, a parancsnok rákacsint Gwendyre, és parányi mosoly jelenik meg a szája sarkában. Gwendynek nem kell gondolatolvasónak lennie, hogy tudja, mit jelent ez: Inkább magát gyötörje, édesem, mint engem.

Amikor a lassan mozgó felvonó elhagyja a TET alsó T-jét, Winston belekezd. Nem is először.

– Maga nem azért van itt, hogy győzelmi jelentéseket küldjön a rajongóinak, meg nem is azért, hogy lenézzen a nagy üveggolyóra és megállapítsa, hogy az Amazonas vidékén égő tüzek mennyire befolyásolják a széljárást Ázsiában. – Jelentőségteljesen ránéz a SZIGORÚAN BIZALMAS feliratú fehér dobozra.

– Ne becsüljön le engem, Gareth. A főiskolán hallgattam meteorológiát is, és tavaly egész télen tanultam. – Gwendy nem vesz tudomást sem a megjegyzésről, sem a burkolt kérdésről. Nem mintha arról lenne szó, hogy a férfi nem mer egyenesen kérdezni, hiszen kérdezett már többször is, a négyhetes kiképzés közben és a tizenkét napos karantén alatt is. – Kiderül, hogy Bob Dylan tévedett.

Winston összehúzza vastag szemöldökét.

– Azt hiszem, nem értem, mit mond, szenátor asszony.

– Valójában szükség van a meteorológusra, hogy tudjuk, mit fúj a szél. A tüzek az Amazonas vidékén és Ausztráliában alapvetően befolyásolják a Föld időjárási viszonyait. Vannak rossz változások, de olyanok is, amelyek kedvezően hatnak a környezetre, bármilyen furcsa is ez. Mérsékelhetik a globális felmelegedést.

– Én sosem hittem, hogy van ilyen. A legjobb esetben el van túlozva a probléma, a legrosszabb esetben nem is létezik.

Elhagyják az E-t. Mentsenek meg ettől az embertől, rimánkodik magában Gwendy… aztán arra gondol: ha nem akar ilyenfajta fickók közelében lenni, mint Gareth Winston, akkor nem kellett volna eljönnie erre az utazásra.

Csakhogy nem volt választási lehetősége.

Felnéz a férfira, arcán még mindig ott a mosoly, amit magában úgy emleget: a Patsy Follett Mosoly.

– Az Antarktisz olvad a napon, mint a jégkrém, és maga szerint nincs globális felmelegedés?

De Winston figyelmét nem lehet elterelni arról a témáról, ami érdekli. Nagyképű, öntelt és elhízott alak, és nem azért tudott összeszedni néhány milliárd dollárt, mert ostoba volna. Vagy azért, mert el lehetne terelni a figyelmét.

– Sokat adnék azért, hogy megtudhassam, mi van abban a kis fehér dobozban, szenátor asszony, és az maga előtt sem titok, hogy én elég sokat tudok adni.

– Ó, hát ez gyanúsan úgy hangzik, mintha meg akarna vesztegetni.

– Dehogyis, a legkevésbé sem, csak szófordulat volt. Jut eszembe, ha már úgy alakult, hogy mindjárt együtt utazunk az űrbe, szólíthatom Gwendynek?

Az elragadó mosoly marad, de Gwendynek szinte már sajog tőle az arca.

– Hát persze. Ami pedig ezt illeti… – Felemeli a dobozt. – Ha elmondanám, mi van benne, mind a ketten nagy bajba kerülnénk, olyasféle bajba, ami rács mögé juttatja az embert. És higgye el, nem ér annyit. Csalódott lenne, és én meg a világért sem szeretnék csalódást okozni a világ negyedik leggazdagabb emberének.

– Harmadik – mondja Gareth olyan mosollyal, amely ragyogás tekintetében felveszi a versenyt Gwendyével. Megfenyegeti kesztyűbe bújtatott ujjával. – Nem fogok leszállni magáról. Nagyon kitartó tudok lenni. És engem senki sem fog börtönbe dugni, drágám. – Te jó ég, gondolja Gwendy. Egy liftezés alatt szenátor asszonyból Gwendy, aztán drágám lettem. Igaz, nagyon lassan megy ez a lift. – Összeomlana a gazdaság.

Gwendy erre nem reagál, de arra gondol, hogy ha a dobozban lévő doboz – a varázsdoboz – rossz kezekbe kerül, minden összeomlana. Még az is lehet, hogy lenne egy új aszteroidaöv a Mars és a Vénusz között.

{1} Mindkét szó jelentése: vihar. – A ford.