A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Vi Keeland: The Game, 2023

Fordította
MÁRTON ANDREA

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Órákon át kívánlak, 2018 • A beosztott, 2018

Egomániás, 2019 • Csak szex, 2019 • A megbízó, 2019

A vetélytárs, 2020 • Fiatal szerető, 2020 • A viszony, 2020

Vonzó hagyaték, 2021 • Hívatlan vendég, 2021 • Nagy játékos, 2021

Tiltott gyümölcs (Rivaldafény-sorozat 1.), 2021

Szerelmi háromszög (Rivaldafény-sorozat 2.), 2022

Kockázatos kaland, 2022

Érzéki játék, 2022

A kemény főnök, 2023

Nico, a harcos (Keményfiúk 1.), 2023

Vince, a bajnok (Keményfiúk 2.), 2023

Jax, a csábító (Keményfiúk 3.), 2023

Copyright © 2023. THE GAME by Vi Keeland

The moral rights of the author have been asserted.

Hungarian translation © Márton Andrea, 2024

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett, Faniszló Ádám

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Fodor Zsuzsa

Korrektúra: Dér Adrienn

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2024

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5708-42-0

„A LEGVÉGÉN…
csak azt bánjuk, hogy nem ragadtuk meg az alkalmat, nem mentünk bele a kapcsolatba, és túlságosan sokáig halogattuk a döntéseinket.”
– LEWIS CARROLL

1. fejezet

Bella

– Még most sem akarom elhinni, hogy ez az egész a tiéd! – dugta ki Miller a fejét az anyósülés melletti ablakon.

– Nem az egész az enyém, mert a huszonöt százaléka egy befektetési csoporté.

– Tök mindegy. Akkor is te vagy a kastély úrnője. Biztos nem akarod, hogy bejöjjek veled?

Felpillantottam az impozáns épületre.

– Édes vagy, hogy felajánlod, de azt hiszem, ezt egyedül kell véghez vinnem.

– Oké. De csak délután kell bemennem az irodába, ha meggondolod magad, hívj! – kacsintott rám Miller. – Lehet, hogy szükséged lesz egy asszisztensre, aki előtted lép be az öltözőbe, hogy megbizonyosodjon arról, hogy azok a csatakos focisták fogadóképesek-e.

Millerhez hajoltam, és mosolyogva arcon csókoltam.

– Micsoda nagylelkűség! Még egyszer kösz, hogy elhoztál!

Kinyitottam a kocsiajtót, mély lélegzetet vettem, miközben bámultam a hatalmas arénát. Előttem egy kapucnis pulóveres srác haladt, körülbelül fél tucat pizzásdobozzal a kezében.

Miller odamutatott rá.

– Neked nem másik bejáratot kéne használnod, mint a futárnak?

– Fogalmam sincs, de ha a drága testvéreimnek egy csepp beleszólásuk is van, az én bejáratom a föld alatti tömlöcbe vezet.

– Ne ijedj meg azoktól az elkényeztetett, gazdag libáktól! És igazítsd már meg a szemüvegedet! Megint csálén áll.

Felsóhajtottam, és feltoltam a szemüveget az orromon.

– Megteszem, amit tudok.

A parkolóból a Bruins-stadionig vezető séta inkább tűnt úgy, mintha kötéltáncosként egyensúlyoznék egy óceánshow-ban,  főleg, mivel tudtam, hogy odabent cápák várnak rám. Amikor odaértem a bejárathoz, észrevettem, hogy néhány, fényképezőgéppel felszerelkezett újságíró lézeng a közelben. Nem voltam biztos benne, hogy miattam vannak-e itt, mivel mostanában ismét sűrűn dekkoltak a lakásom környékén, vagy talán azért jöttek, mert ma a játékosoknak edzés van. Inkább lehajtottam a fejemet, hogy kerüljem a szemkontaktust, és addig gyalogoltam, míg végül biztonságban éreztem magam az épületen belül. Két lépést sem tettem meg odabent, amikor megállított a biztonsági szolgálat embere.

– Segíthetek?

– Ööö, igen. Itt dolgozom.

– Még soha nem láttam magát. Új?

Bólintottam.

– Igazából ez az első napom itt.

Az őr felemelt egy csíptetős mappát.

– Neve?

– Bella Keating.

Az őr végignézett a listán, és a közelben álló átvilágítóra mutatott.

– Akárcsak a reptéren. Vegyen ki a táskájából mindent: mobiltelefont, laptopot, elektromos kütyüt, és helyezze a szalagra. Ha végzett, várakozzon a sárga vonal mellett, szólítani fogják, hogy áthaladjon a fémdetektoron.

Követtem az utasításokat, és a telefonomat egy kis, kerek tálba tettem, majd a laptopot egy nagyobb, szürke tálcába helyeztem. Míg a sárga vonalnál álldogáltam, a fémdetektor túloldalán két másik őr várakozott. Előttem a pizzafutár megállt, és beszédbe elegyedett egy nővel, aki a hajtincseit csavargatta, és felnevetett valamin, amit a srác mondott neki. A pizzafutár végül beszállt a liftbe, és eltűnt. Néhány másodperc múlva kinyílt a másik liftajtó, és kilépett egy öltönyös fiatalember. Elmélyülten bámulta a telefonját, ahogy a biztonsági őrök felé igyekezett. Amikor végre felpillantott, tágra nyílt a szeme, és könnyed sétából sprintre váltott. Hátrapillantottam, kíváncsi voltam, kihez siet ennyire.

– Miss Keating! Bocsásson meg a késésért! – vetett a fiatalember szigorú pillantást a két őrre, akik eddig a múlt hétvégi meccs eredményeit megvitatva ügyet sem vetettek rám, míg én az utasításnak megfelelően türelmesen várakoztam a sárga vonal mögött. – Már elnézést! Tudják maguk, hogy kit várakoztatnak meg?

Az őr, aki a személyimet ellenőrizte, vállat vont.

– A vezetékneve Keating, nem? Új itt.

Miszter Öltönyös csípőre tette a kezét, és a fejét ingatta.

– És hogy hívják a csapat új tulajdonosát? Azt, akinek a neve rajta lesz a maga következő fizetési igazolásán?

Az őr kiguvadt szemmel bámult rá.

– Szentséges ég! Maga Miss Keating?

Tétováztam, mielőtt válaszoltam.

– Igen, Bella Keating vagyok.

– Nagyon sajnálom! – fogta meg az őr a könyökömet, és segített áthaladni a fémdetektoron. Ahogy továbbléptem, a gép csipogott, ezért megálltam, de az őr legyintett. – Semmi baj. Magának egyáltalán nem is kell áthaladnia az ellenőrzésen.

Az öltönyös fiatalember megrázta a fejét.

– Bocsásson meg, Miss Keating! Azt hittem, csak később érkezik. Épp azért jöttem, hogy jelezzem az őröknek, hogy ma bejön, és azonnal szóljanak, ha megjön. – A kezét nyújtotta. – Josh Sullivan vagyok, az asszisztense. Vagyis, nos, én voltam Mr. Barrett asszisztense. Telefonon már beszéltünk pár alkalommal.

– Jaj, igen… Josh… – mosolyodtam el. – Örülök, hogy végre megismerhetem!

– Szeretné, hogy körbevezessem az arénában, vagy egyenesen az irodába menne?

Tekintve, hogy fogalmam sem volt arról, hogy egyáltalán van saját irodám, úgy gondoltam, az jó kiindulópont lenne.

– Jó lenne az irodámban kezdeni.

Josh kinyújtotta a karját, és előreengedett. Elindultam, de eszembe jutott, hogy a cuccaim áthaladtak az átvilágításon, és még nem kaptam vissza őket, így rámutattam.

– Ezeket majdnem itt felejtettem.

A liftben Josh végighúzta kulcskártyáját a fali panelen.

– Biztonsági kártya nélkül nem lehet bejutni a vezetőségi irodákba. A szobájában várja egy rakás kártya és kulcscsomó is.

– Köszönöm!

A legfelső szinten elhelyezkedő vezetőségi irodák egyáltalán nem hasonlítottak a régi, borongós irodámra. A világos színű folyosók falain a játékosokat meccs közben ábrázoló, bekeretezett fotók, díjak és elismerések sorakoztak. Amikor a folyosó végére értünk, Josh kivett egy kulcscsomót a zsebéből, és kinyitotta az ajtót.

– Ez az irodája – tárta szélesre az ajtót, de oldalt lépett, hogy menjek előre.

– Ez egy iroda?

Josh felnevetett.

– Igen, és az egész a magáé.

Odaléptem a hosszú üvegfalhoz, ahonnan pazar kilátás nyílt a stadionra. Pár sportoló odalent, a füvön épp nyújtott.

– Ugye tudja, hogy felkértem Tom Laurent, hogy egy ideig még ő maradjon az elnök, mivel John Barrett halála óta ő tölti be ezt pozíciót? Én társelnök vagyok, de ez csupán névleges. Sokat kell még tanulnom. Úgyhogy ez az iroda talán inkább legyen Tomé.

Josh elmosolyodott.

– Tom irodája nem túl modern. A folyosó végén helyezkedik el. Ma tizenegy órára leszerveztem egy megbeszélést vele, fél egykor van egy közös személyzeti ebéd a kollégákkal. Aztán négy órakor, az edzés végén beiktatunk egy gyors ismerkedést a csapattal. Egyébként nincs más programja mára, remélem, így kényelmesen be tud majd rendezkedni.

– Oké, remek.

– Az elektronikus naptárt szereti jobban, vagy a papír alapút?

– A papír alapút, ha nem okoz gondot.

Josh elmosolyodott.

– Az édesapja is így volt vele. Néha a hagyományos dolgok egyszerűen jobbak.

Bólintottam. Nem olyan szokatlan papír alapú, kézbe vehető naptárt vezetni, mégis megjegyeztem magamnak ezt az apró részletet John Barrett-tel kapcsolatban. Nagyon keveset tudtam róla, de az az érzésem támadt, hogy ez gyorsan megváltozik most, hogy itt vagyok.

Josh az ablak felé intett.

– Az edzés tízkor kezdődik, hamarosan mindenki megérkezik. – Rámutatott egy akkora íróasztalra, amekkorát még soha nem láttam. – Rendeltem magának egy új laptopot, és a csapat menedzsmentportálján is beállítottam egy saját fiókot. Azon keresztül hozzáfér minden, a csapatot és az egyes játékosokat érintő információhoz: statisztikákhoz, sérülésekhez, orvosi igazolásokhoz, fizetésekhez, fegyelmi anyagokhoz, amihez csak szeretne, mindenről írásos dokumentáció készül. – Josh az íróasztal mögötti ajtó felé intett. – Az a privát fürdőszobája, van benne zuhany és masszázsszoba is.

– Masszázsszoba?

– Mr. Barrett gyakran vette igénybe a csapat masszázsterapeutáit. Bármikorra szeretné, kérek önnek időpontot. – Josh a padlótól a mennyezetig érő könyvespolchoz lépett. – Itt találja a csapat kiadott évkönyveit, emellett az összes csapattag személyes dossziéja is itt van, valamint a potenciális játékosok személyi anyagai, és egy mappa a liga összes játékosáról, akiknek a következő tizenkét hónapban lejár a szerződésük. Azon az ajtón pedig…

Josh hirtelen elhallgatott. Még mindig a több tucat vastag könyvet bámultam a rengeteg polcon. Amikor visszapillantottam rá, elmosolyodott.

– Bocsásson meg! Ez nagyon sok információ, én pedig csapongok, ugye?

– Semmi gond.

– Mi lenne, ha hoznék egy kávét? Akkor lenne pár perce kényelmesen elhelyezkedni.

Hangosan kifújtam a levegőt.

– Az remek lenne! Köszönöm, Josh!

Josh becsukta maga után az ajtót, én pedig csak álltam a hatalmas térben. Szürreális érzés volt itt lenni, nem beszélve arról, hogy ez a helyiség lesz az irodám. Még szinte körül sem néztem, amikor kivágódott az ajtó, és belépett az az istencsapása féltestvérem.

– Na, akkor feladod? – tudakolta acsarogva Drizella.

Természetesen nem Drizella volt a neve, csak Miller meg én neveztük így az új féltestvéreimet – ők lettek Drizella és Anasztázia a Hamupipőkéből.

Kényszeredett mosolyt villantottam rá.

– Jó reggelt, Tiffany!

Tiffany tovább vicsorgott.

– Ez kész vicc! El sem akarom hinni, hogy megpróbálod te vezetni a csapatot! Láttál már egyáltalán életedben meccset?

Ügyet sem vetettem rá.

– Örülök, hogy úgy döntöttél, maradsz. A tapasztalatod rendkívül fontos.

– Természetesen fontos vagyok. Mert én ismerem a focit. Ellentétben veled.

– Nos, remélem, sokat tanulhatok majd tőled – mosolyogtam kedvesen.

Az utóbbi két évben, mióta fenekestől felfordult az életem, rájöttem, hogy Tiffany gonoszsága ellen úgy küzdhetek a legeredményesebben, ha kedvességgel és bókokkal halmozom el. Tiffany csak azt tudta, hogy miként kell megküzdeni velem. Úgyhogy egy idő után, ha nem akadtam horogra, az kifogta a szelet a vitorlájából, és ellibegett. Most is pontosan ez történt. Megfordult, és piszkafa lábain elindult az ajtó felé. Ekkor ismét megpillantottam a pizzafutárt, aki épp elhaladt az ajtó előtt. Ma harmadszor láttam, és ezt kicsit különösnek találtam.

– Kinek hoznak pizzát reggel nyolc előtt? Melyik étterem van egyáltalán nyitva ilyen korán?

Tiffany a srác után nézett a folyosón, majd gonosz mosollyal fordult vissza hozzám.

– Szeretnéd hasznossá tenni magadat?

Úgy gondoltam, ez költői kérdés volt, de Tiffany valódi választ várt. Felsóhajtottam.

– Természetesen, Tiffany.

Tiffany végigmutatott a folyosón.

– Ez a pizzafutár zaklatja a nőket. A múlt héten megjegyzést tett a fenekemre. A vállalat új vezetőjeként talán jelezhetnéd neki, hogy ezt a viselkedést itt nem tűrjük el.

Csak pislogni tudtam meglepetésemben.

– Ó! Hű! Ez borzalmas!

– Javaslom, hogy tégy valamit ellene. Hacsak nem vagy épp túl elfoglalt… vagy talán nem is érdekel, hogy bánnak itt a nőkkel.

– Természetesen érdekel.

– Akkor örömmel várom, hogy megtudjam, hogy ment a beszélgetés. A személyzetis ülésen találkozunk.

Tiffany felsóhajtott, majd eltűnt. Úgy gondoltam, majd beszélek Joshsal a futárról, ha visszajött, de egy perc múlva a kapucnis ismét elhaladt az ajtóm előtt, most pizzásdobozok nélkül. Általában gyűlölök konfrontálódni, de ha ezt a munkát akarom végezni, kénytelen leszek hozzászokni. Ezért kiléptem a folyosóra.

– Elnézést…

A srác megfordult.

Francba is! Ilyen közelről nagyon jóképű volt.

A srác magára mutatott.

– Hozzám beszél?

– Igen. Mondja, szánna rám egy percet?

A srác ragyogó mosolyt villantott rám, ami egyszerűen szédítő volt. Sőt, talán még a fogsora is megcsillant egy kicsit. Nem csoda, hogy úgy gondolja, bárkinek bármit mondhat. Pedig az, hogy jóképű, még nem jogosítja fel arra, hogy nőket zaklasson.

Kapucnis belépett az irodámba, én pedig oldalra álltam, és kinyújtottam a karomat.

– Kérem, jöjjön be!

Becsuktam magam mögött az ajtót, és csak utána nyújtottam kezet neki.

– Bella Keating vagyok.

– Tudom, ki maga. Láttam a fotóját az újságban – fogott kezet velem a srác. – Christian. Nagyon örvendek.

– Nyilvánvalóan nem ez az ideális téma, ha az ember megismerkedik valakivel, de attól tartok, meg kellene beszélnünk valamit: panasz érkezett a viselkedésére.

Christian a homlokát ráncolta.

– Panasz? Miféle panasz?

– Az egyik dolgozó jelezte nekem, hogy maga itt a Bruinsnál zaklatja a nőket. A hölgy azt is említette, hogy egy bizonyos esetnél ön megjegyzést tett a hátsójára.

Christian szemöldöke a magasba szaladt.

– Zaklatni? Nem hinném. Egyes nők szeretnek flörtölni, de az csak játék.

– Ez sajnos gyakori probléma. Egyesek szerint csak flört, mások viszont zaklatásnak érzik. A határok eléggé elmosódnak. De itt a Bruinsnál mi zéró toleranciát hirdetünk a zaklatás ellen, úgyhogy attól tartok, meg kell kérnem önt, hogy többé ne szállítsa ide a pizzáit. Melyik pizzériának dolgozik?

– Pizzéria?

– Igen, szeretném tudni, ki a munkaadója.

A srác telt ajka mosolyra görbült, majd csípőre tette a kezét.

– Nem tudja, ki a munkaadóm?

– Ha tudnám, nem kérdezném.

A srác felnevetett, majd elindult az ajtó felé.

– Mennem kell. De örültem a találkozásnak, Bella.

El sem akartam hinni ezt a szemtelenséget. Még van képe nevetni?

– Tudja, szerintem a szexuális zaklatás egyáltalán nem vicces, ahogy az sem, hogy ilyen könnyedén veszi a maga ellen érkezett panaszt! Nem akartam felhívni a főnökét, de azt hiszem, talán mégis meg kellene tennem, tekintve, hogy milyen nyeglén kezeli ezt a dolgot!

– Tessék, hívja csak fel a főnöknőmet! Érdekes beszélgetés lesz – nyitotta ki a srác az irodám ajtaját, majd visszanézett a válla fölött. – És hé, ha már úgyis zaklatok nőket, akkor akár meg is mondhatom magának, hogy élőben sokkal helyesebb, mint a fotókon. Nincs kedve valamikor velem vacsorázni?

Még a szám is tátva maradt. Mielőtt becsukhattam volna, Josh visszatért, és állával a kifutófiú felé bökött.

– Mi a helyzet, Christian? Látom, megismerkedtél a főnöknővel.

– Úgy van. Képzeld, Bella azt szeretné tudni, hogy melyik pizzériában dolgozom. Talán elmondhatnád neki. És a főnököm számát is el akarja kérni. Most mennem kell – dobott csókot felém Christian. – Még találkozunk, szépségem. Amúgy kicsit csálén ül a szemüvege az orrán.

Josh felém nyújtott egy csésze kávét, és a fejét csóválta.

– Ez fura volt.

– Nekem mondja? – igazítottam meg a szemüvegemet. – Remélem, maga tudja, hogy ez az alak kinek dolgozik!

Josh az ajtó felé bökött.

– Christian?

– Igen.

– Nos, mivel már maga a csapat tulajdonosa, azt hiszem, magának.

Elfintorodtam.

– A pizzafutár a csapatnak dolgozik?

Josh az arcomba bámult.

– Ó, a csudába! Fogalma sincs, ki volt ez, ugye?

– Ööö… a pizzafutár?

– Ő Christian Knox. A Bruins kezdő hátvédje, és a csapatkapitány.

Lehunytam a szemem. Esküszöm, kinyírom Drizellát!

* * *

– Milyen volt az első napod?

Abban a pillanatban, hogy becsuktam Miller kocsiajtaját, a fejemet a fejtámlának döntöttem.

– Emlékszel, mi történt az első napon, amikor együtt jártunk egyetemre?

– Miszter Nagy Golyósra gondolsz?

– Igen, pontosan rá.

– Mi van vele?

– A vele elkövetett hibám kevésbé volt kínos, mint a mai.

Másodévesek voltunk, amikor Miller szerzett nekem egy állást a munkahelyén – egy fizetési szoftvereket gyártó cégnél volt technikai kisegítő. Már az elején sejthettem volna, hogy rossz vége lesz. Ha egy kliensnek gondja volt, felhívta a céget, és megosztottuk a képernyőnket, majd megmutattuk, hogy lépésről lépésre hogyan tudja megoldani a problémát a szoftverünkkel. Egyébként a képernyő alján volt egy csetfelület is, ahol látni lehetett a kliens profilképét, és a kliens is látta a miénket. A műszakomban éppen a harmadik klienst gyűrtem, amikor egy fickó segítséget kért, és a profilképe álló helyzetben mutatta őt. Leláttam egészen a combja közepéig. Esküszöm, a mai napig fogalmam sincs róla, mi volt azon a fotón, de a képernyőmön teljesen úgy látszott, mintha a pasasnak hatalmas golyói lettek volna. Nem, nem csupán kissé dudorodott ki a nadrágja, hanem két teniszlabdányi golyó próbált kiszabadulni a gatyájából. Sikerült valahogy végigcsinálnom a csetelést, majd mielőtt bontottuk volna a hívást, készítettem egy képernyőfelvételt a telefonommal, hogy megmutathassam Millernek. Aztán azt hittem, hogy kiléptem a beszélgetésből. Nyilván sejthető, mi lett a vége…

Rövidre zárva a dolgot, sikerült a dolgozói cseten átküldenem Millernek a fotót, ahol hosszan kitárgyaltuk, hogy miként nőhetnek valakinek így meg a golyói. Még a keresőben is utánanéztem az olyan betegségeknek, amik a heregolyók duzzanatát okozhatják, majd rákerestem a pasira a közösségi oldalakon, hátha valahogy megbuherálták a profilképét, vagy komolyan így nézett ki. Mondanom sem kell, mivel nem léptem ki a beszélgetésből, így Miszter Nagy Golyós mindent látott, amit csináltam, és utána felhívta a főnökömet. Millert és engem is kirúgtak, így a legelső napom egyben a legutolsó is lett.

– Mit műveltél, ami még Miszter Nagy Golyóst is felülmúlja?

– Ó, nem tudom! A liga legjobb hátvédjét pizzafutárnak néztem, majd kiselőadást tartottam neki a munkahelyi szexuális zaklatásról.

Miller rám pillantott, majd ismét az utat figyelte.

– Mi a fene történt?

– Drizella történt.

– De hogy lehet, hogy nem ismerted fel? A csapat minden játékosának a statisztikáját betéve tudod.

– Tudod, hogy nem jó az arcmemóriám. Megjegyeztem, milyen a statisztikája, a külsejét azonban nem… ami egyébként egészen szédítő. Egy szobrász sírva könyörögne az álla vonaláért…

Miller a fejét ingatta.

– Nem szívesen közlöm veled, de már nem algoritmusokat alkotsz. El kell kezdened odafigyelni az emberekre. Használd azokat a trükköket, amiket mindig is szoktál, amikor neveket és arcokat kell társítanod egymáshoz.

Duzzogva biggyesztettem az ajkamat.

– Én nem emberekkel foglalkozom, hanem matematikával.

– Ez már nem így van, hercegnő. Milliárdos vagy, akinek saját NFL-csapata van.

– Azt hiszem, vissza akarok térni a régi munkámhoz. Elegem van abból, hogy emberekkel foglalkozzak!

Miller felnevetett.

– Egyre jobban megy majd. Nekem elhiheted!

2. fejezet

Christian

– Nicsak, nicsak! Nézzenek oda, kit fújt erre a szél! Nem kapkodtad el…

Odamentem Edzőhöz, és automatikusan kinyújtottam a jobb kezemet, de az utolsó pillanatban észbe kaptam, és a balt nyújtottam helyette. Edző jobb oldala a pár évvel ezelőtti sztrók miatt lebénult. Emiatt ült kerekesszékben.

Kezet ráztunk.

– Hogy bírod a kispadot? – tudakolta.

Szabad kezemmel vállon veregettem.

– Nagyjából annyira tetszik nekem, amennyire neked ez a szék, öregem.

Edző felnevetett. Marvin Barrett, más néven Edző meg én azóta szópárbajoztunk, hogy a minicsapat tagjaként idekerültem. Ő volt az első edzőm, de ő volt John Barrett, minden idők egyik legnagyobb focistájának és a Bruins tulajdonosának az édesapja is. Vagyis John két évvel ezelőttig volt tulajdonos, mert akkor meghalt hasnyálmirigyrákban. Most a szervezetet egy nő vezette, aki azt hitte rólam, hogy pizzafutár vagyok, és kiselőadást tartott nekem a szexuális zaklatásról.

– Mondd, hogy vagy? Milyen a lábadozás? – tudakolta Edző.

Miután megsérültem az egyik meccsen, egy hónapja megműtöttek térdszalagszakadással.

– Jól vagyok. Csinálom a fizikoterápiát, és a térdem az egyetem óta nem volt ilyen jó formában. De Doki még legalább három hétig nem enged edzeni.

– Doki tudja, mit csinál. Emlékszel, amikor a gimiben az egyik meccs harmadik negyedében kitört a fogad? Csak meccs végén szóltál róla, mert attól féltél, hogy az utolsó nyolc percre kiültetnek a kispadra. És ha jól emlékszem, a csapatod több mint húsz ponttal vezetett. Kilenc öltéssel varrták össze a szádat, olyan csúnyán megsérült. Úgy néztél ki, mint aki elmajszolt egy zsilettpengét. Doki jól teszi, hogy nem bízza rád ezt a döntést.

Csak legyintettem.

– Kimenjünk, szeretnél egy kis friss levegőt szívni?

– Igen, miért is ne? Jobb veled sétálni, mint egy kölyökkutyával. A nők megállnak és ájuldoznak, én pedig alaposan meg tudom nézni őket így, ahogy ebben a székben ülök. Mellmagasságban, ha érted, mire célzok.

Felnevettem.

– Nem változol, te vén disznó!

Edző meg én sétáltunk kicsit a környéken. A sztrókja után költözött a nyugdíjasokat fogadó gondozóházba. Saját lakása volt, meglehetősen függetlenül élt, de időről időre igénybe vett egészségügyi gondozókat és más segítőket is. Körbejártuk a tavat, majd a park felé vettük az irányt, ahol a látogatásaim során gyakran dámát játszottunk.

– Megint a földbe döngöljelek? – vigyorodott el Edző.

– Múltkor csak mázlid volt. Még szedtem a fájdalomcsillapítót, úgyhogy ne szálljon a fejedbe a győzelem! Másrészt pedig vak tyúk is talál szemet.

Edző kárörvendően felkacagott.

– Látom, még mindig fáj a vereség!

– Mi van, fogadni akarsz, hogy elpáhollak?

– Oké, de nem kell a pénzed. Ha én győzök, hozol nekem egy jól megpakolt pastrami szendvicset a Katzból.

– Jól van – vakartam meg az államat, és elgondolkodtam, mit ajánljak fel cserébe. – Ha én győzök, felveszel egy olyan pólót, amin az én arcom díszeleg, és a következő hazai meccsen beülsz a vendégcsapat lelátójára!

– Ez kegyetlenség! – vigyorodott el Edző. – De tetszik!

Elhelyeztem Edzőt a betonból öntött sakkasztal túloldalán, és felállítottam a táblát.

– Idősebbeké az elsőbbség. Te kezdesz.

Edző az egyik fekete korongját a táblára tolta.

– Szóval megismerkedtél már az unokámmal? Úgy volt, hogy ezen a héten veszi át a stafétabotot.

– Megismerkedtem, igen, tegnap. Nos… érdekes lány.

– Minden megvan benne. Okos és szép. A Yale-en osztályelsőként végzett. Kár, hogy nem lehettem ott a diplomaosztóján, tekintve, hogy akkoriban azt sem tudtam, hogy létezik.

Amikor meglátogattam Edzőt, a beszélgetéseink szinte mindig a partira szorítkoztak, nem a magánéletünkre. Csak annyit tudtam, mint mindenki más, aki olvas újságot – hogy Edző fia, John Barrett a csapatát arra a lányára hagyta, akit életében soha nem ismert el, nem pedig a két másikra, akik eleve a szervezetnél dolgoztak. Az újságok több mint két éve követték a történetet, míg a család John végrendelete fölött csatározott, és a végső fellebbezési döntést csak alig néhány hete hozták meg. Úgyhogy természetesen nagyon kíváncsi voltam Bella Keatingre.

– Te már találkoztál vele? – tettem fel a kérdést.

Edző bólintott.

– Majdnem minden szombat reggel meglátogat. Először pár héttel azután jelent meg, hogy felolvasták a végrendeletet. Olyan válaszokat szeretett volna megkapni, amikkel én nem tudtam szolgálni neki. Például, hogy az ostoba fiam miért nem ismerte el még életében azt, hogy létezik.

Fogalmam sem volt róla.

– Szerinted hogy fogja bírni, hogy vezetnie kell a csapatot?

– Szerintem Bella mindenkit meg fog lepni – fenyegetett meg Edző begörbített ujjal. – Korábban algoritmusok fejlesztésével foglalkozott, több millió ember vásárlási szokásait térképezte fel. Nem lesz gond kitanulnia egy olyan sportot, amit két olyan fafej is képes kiismerni, mint te meg én. Bellának egyszerűen csak ki kell lépnie a komfortzónájából, és dolgoznia kell az emberekkel való kommunikációján. Menni fog neki.

A kommunikációján, amibe az is beletartozik, hogy felismerje a saját csapatának a tagjait. Ezt a gondolatot azonban megtartottam magamnak. Semmi értelme kritizálni bárki családtagját, még akkor sem, ha ilyen friss ez a családi kötelék.

Edző előretolt egy korongot.

– Nem különösebben hasonlít a testvéreire, ugye?

Egyáltalán nem hasonlított rájuk. Tiffany és Rebecca egyformán magasak, és olyan girhesek, mint a kóborló macskák. Apjuk olajbarna bőrét és sötét haját örökölték. Vonzók, de volt bennük valami kemény – talán a szögletes álluk, vagy a szemük miatt tűnt így, ezt nem tudtam megmondani. Bellát viszont porcelánfehér bőre, világoszöld szeme és vörösesbarna haja tette egyedivé. Telt felső ajka édes kis V alakot formázott, ami úgy mutatott, mint egy masni. Legfeljebb százhatvanöt centi lehetett, de a megfelelő testrészein formás. Eszembe jutott vastag keretes, kissé csálén álló szemüvege, és elmosolyodtam.

– Nem, nem látom a hasonlóságot – közöltem Edzővel. – Ha szabad tudnom, mi a sztori? Miért Bellára hagyta John a csapatot, és nem Tiffanyre meg Rebeccára?

Edző vállat vont.

– Csak annyit tudok, amennyit John a végakaratában hagyott levélben leírt, hogy az a két lány már így is eléggé el van kényeztetve. Ebben mellesleg egyetértünk. És John bocsánatot kért azért, hogy hagyta, hogy Bella anyagi gondokkal küszködjön az édesanyja halála után. Bella édesanyja, Rose nagyon bájos hölgy volt. A luxuspáholyokban dolgozott háziasszonyként, ami eléggé puccos elnevezés ahhoz képest, hogy el kellett viselnie egy rakás gazdag ember rigolyáit, italokat meg ételeket kellett felszolgálnia olyan vendégeknek, akik valószínűleg még annyit se mondtak neki, hogy köszönöm. Az évek során sokszor találkoztam Rose-zal, de fogalmam sem volt arról, hogy van valami közte és a fiam között. Gyanítom, azért hagyta Bellára a csapatot, mert bűntudata volt, és az utolsó hónapokban szeretett volna megszabadulni ettől az érzéstől. Rose és Bella nem élt valami jól, főleg miután Rose meghalt, hiszen Bella akkor még csak kamasz volt. De ne félj! A fiamtól eltérően Bellát igencsak kemény fából faragták. Tudtad, hogy felajánlotta, hogy a nevemre íratja a csapatot? Kénytelen voltam arról is lebeszélni, hogy ne adja át a két ostoba testvérének. Úgy érezte, nem tisztességes, hogy ő kapta meg, hiszen semmivel nem érdemelte ki – csóválta a fejét Edző. – El tudod képzelni, hogy az a két lány kénytelen szembenézni azzal, hogy valamit ki kell érdemelniük? Szeretem őket, de ez a két unokám azt képzeli, hogy születésük adta jogukban áll megörökölni a bolygót.

Az igaz, hogy nem ismertem Rebeccát olyan jól, de az biztos, hogy Tiffany úgy gondolta, bármit megkaphat. Pár hónappal korábban éppenséggel a farkamat nézte ki magának, és behívatott az irodájába, majd vetkőzni kezdett. Úgy csinált, mintha egyedül rajta múlna, hogy dugunk-e, vagy sem. De én hallani sem akartam róla. Félreértés ne essék! Tiffany vonzó nő. Nem esett volna különösebben nehezemre megadni neki, amire vágyik, de egy ilyen nő sosem elégszik meg egyetlen kufirccal. Tiffany soooookkal több meló, mint amennyit én hajlandó vagyok vállalni.

A következő egy órában háromszor is legyőztem Edzőt. A legközelebbi meccsen kénytelen lesz az arcomat ábrázoló pólót felvenni, a magasba emelni a mezszámommal díszített polisztirolkezet, és egy rúdra felakasztani a mezemet a székére, hogy úgy lengedezzen, akár a győzelmi zászló. Azért a legközelebbi látogatásomkor meghozom neki a szendvicset a Katzból, mert Edzőt sokkal inkább tekintem az apámnak, mint a valódi apámat.

Látogatásom végén, amikor már Edző az elektromos karosszékében üldögélt a nappalijában, elköszöntem tőle.

– Kérsz még valamit, mielőtt elmegyek?

Edző a fejét ingatta.

– Kösz, semmit. De megtennél egy szívességet?

– Persze, mondd!

– Időnként nézz rá Bellára! Gondolom, abban az elefántcsonttoronyban nem túl sokan örülnek annak, hogy ő irányítja a hajót. Jól jönne neki egy jó barát.

Megveregettem Edző vállát.

– Persze. Megkérdezem, szereti-e a pizzát, és viszek neki…

* * *

Két nappal később fent voltam az arénában egy megbeszélésen Carl Robbinsszal, a közönségkapcsolatokért felelős alelnökkel. A program szerint holnap a csapat által szponzorált ifjúsági ligából néhány sráccal együtt rúgom majd a bőrt, de az edzőm szigorúan vette az előírásokat, és még ezt a kis mozgást sem engedélyezte nekem. Ehelyett azt akarták, hogy meséljem el a gyerekeknek, milyen kemény munka bekerülni az NFL-be. Carl még néhány támpontot is leírt a beszédemhez, mintha én nem tudnám, mit mondjak nekik, annak ellenére, hogy a saját erőmből értem el, hogy itt vagyok. Na mindegy. Tudtam, hogy Carl jót akar, és a csapatból páran biztosan szó szerint felolvasták volna az általa megírt beszédet egy hasonló programon.

Carl szeretette mondani a magáét, úgyhogy a megbeszélés végén még mindig nála volt a szó, ahogy elkísért az irodája ajtajáig. Kiléptem a folyosóra, és udvariasan megpróbáltam a szavába vágni, de Carl meglepetten elnémult, mert megpillantott egy bizonyos zöld szemű szépséget a folyosón, aki épp felénk tartott. Bella lassított, így Carlnak új beszélgetőpartnere lett.

– Bella! – kiáltott fel Carl. – Találkozott már Christian Knoxszal?

Bella rám pillantott, majd ismét Carlra. Azt hiszem, azon morfondírozott, mennyit meséljen el, ezért úgy döntöttem, elszórakozom vele egy kicsit, és én válaszolok elsőnek.

– A minap ismerkedtünk meg – vigyorodtam el. – Bella megkérdezte tőlem, tudok-e pár jó helyet a környéken, ahonnan ebédet rendelhetne. Én a Három Fivér pizzériát javasoltam, bár jeleztem, hogy személyesen kell érte mennie, mert a futárjuknak mostanában gondjai vannak.

Bella ajka megremegett.

– Helló, Christian! Örülök, hogy újra látom.

– Christian az általunk támogatott ifjúsági liga tagjai előtt fog beszédet tartani – közölte Carl. – Még nem állítottam össze a teljes listát a jótékonysági eseményekről, amelyeken esetleg részt szeretne venni, de ez talán tetszene önnek. Egy lány focicsapatot támogatunk itt, a Cityben. Nagyon ügyesek.

– Ó, tényleg? Egy lánycsapat? Ez érdekesen hangzik! – biccentett Bella az irodája felé. – Pár perc múlva megbeszélésem van, de Christian, esetleg mesélhetne róla.

– Hogyne – ráztam kezet Carllal, és biztosítottam róla, hogy másnap délután találkozunk, majd követtem Bellát végig a folyosón. Tekintetem önkéntelenül is formás fenekére tévedt, de kényszerítettem magamat, hogy kapjam el róla a pillantásomat, mert nem akartam még egy szexuális zaklatásról szóló kiselőadást végighallgatni.

Bella az irodájában becsukta maga mögött az ajtót.

– Talán nem kéne becsukni – tettem karba a kezemet. – Nem szeretném, ha azt hinné, négyszemközt akartam maradni, csak hogy zaklathassam.

Bella felsóhajtott.

– Ezt megérdemeltem, és úgy tűnik, rájött, hogy összekevertem valakivel…

– A csajozós pizzafutárral…

– Szeretnék bocsánatot kérni. A féltestvérem valószínűleg jót mulatott az én kontómra. Bár elismerem, hibáztam. Fel kellett volna ismernem a csapatkapitányt.

Nem voltam igazán dühös. Miután rájöttem, hogy nem vádol zaklatással, meglehetősen mulatságosnak tartottam a dolgot. Így a bocsánatkérését is egy vállrándítással intéztem el.

– Bocsánatkérés elfogadva.

– Ez komoly?

– Jobban érezné magát, ha előbb hason kellene csúsznia előttem?

Bella ismét felsóhajtott.

– Valószínűleg igen. Ha itt valaki kedvesen viselkedik velem, gyanakodni kezdek.

– Gondolom, nem fogadták valami kedvesen, ugye?

– A testvéreim gyűlölnek, és a férfiak nagy része leereszkedő stílust üt meg velem szemben.

– Akarja tudni, hogy bánnék én az ilyen emberekkel?

– Hogyan?

– Baszódjanak meg! Ne törődjön velük, csak tegye a dolgát! – kocogtattam meg két ujjammal a halántékomat. – Ne hagyja, hogy bejussanak a fejébe!

– Kösz, ezt nagyra értékelem – mosolyodott el Bella. – Egyébként miért volt reggel nyolckor egy rakás pizzásdoboz a kezében?

– Ez nálunk hagyomány. Amikor hazai pályán nyerünk, másnap reggel mindenki pizzát kap reggelire a Három Fivér pizzéria felajánlásának köszönhetően. Az étterem tulajdonosa nagy rajongónk, és ez a hagyomány már jóval azelőtt megvolt, hogy csapattag lettem itt. Mindig az a nyomi megy el a pizzáért, aki épp lesérült.

– És ha kikap a csapat?

Összevontam a szemöldökömet.

– Akkor nincs pizza.

Bella felnevetett.

– Nem lehetne elfelejteni a pizzafutáros esetet, és tiszta lappal indítani? Tegyünk úgy, mintha most ismertük volna meg egymást!

– Úgy gondoltam, már elfelejtettük a dolgot, ám legyen, bemutatkozom – nyújtottam felé a kezemet. – Christian Knox, nagyon örvendek.

A tenyerembe helyezte a kezét.

– Bella Keating. Tegeződhetünk? Nagyon örülök, hogy megismerhetlek, Christian. Nagy rajongód vagyok.

Felvontam egyik szemöldökömet.

– Ez azért nem semmi így, hogy azt sem tudtad, hogy nézek ki.

– Általában ezt nem szoktam közölni az emberekkel, de nem az érdeklődés hiánya miatt nem ismerek fel embereket. Prozopagnóziás vagyok.

– Prozopag… micsodás?

– Prozopagnóziás. Képtelen vagyok az embereket az arcukról megjegyezni.

– Ilyen tényleg létezik?

Bella elmosolyodott.

– Igen. Ezt a kognitív zavart gyakran fejsérülés okozza, de lehet veleszületett rendellenesség is. Én ötéves koromban leestem a parkban a mászókáról, és a sérülésem kihatott a giruszra, ami az agynak az a része, amely az arcfelismerést végzi.

– Nem hülyéskedsz velem?

– Brad Pitt is ebben szenved. Bár szerintem az övé veleszületett – nevetett fel Bella. – Azt sem értem, miért meséltem el ezt az egészet. Összesen három ember tud a betegségemről. Elég jól titkolom azzal, hogy nem az arcra vonatkozó jeleket jegyzem meg, ilyenek például a járás, a hang vagy az öltözködésmód. De segíthet egy nyaklánc vagy a testfelépítés is, ezek néha jobban beazonosítanak valakit, mint az arc.

– Azért mondtad el nekem, mert nem akartad, hogy sérüljön az egóm.

– Nem akartam, hogy azt hidd, nem vagyok a rajongód. Mert az vagyok. Tanulmányoztam a karrieredet.

Megdörzsöltem ajkamat a hüvelykujjammal.

– Tanulmányoztál engem, tényleg?

Bella kiegyenesedett.

– Tavaly hatvanhét egész négy pontos előrepasszarányod volt. Ötezer-kétszázhetvennégy yard. Negyvennégy touchdown, és nyolc előrepasszolt labdát szereztél meg. Az ezt megelőző szezonban hatvanegy egész nyolc pontos előrepasszarányod volt, négyezer-hatszáztizenegy yard, negyven touchdown, és tizenkét előrepasszolt labdát szereztél meg. Az előtte lévőben hatvannégy egész két pontos volt az előrepasszarány, négyezer-kilencszázhat yard, negyvenhárom touchdown, és tizenkét előrepasszolt labdát szereztél meg. A Notre Dame-ra jártál egyetemre, ahol a Fighting Irish neked köszönhetően lett kétszeres ligagyőztes. Van egy ikertestvéred – egypetéjű ikrek vagytok –, aki szintén hátvéd. Ő is sérülés miatt lábadozik, akárcsak te, bár ő vasárnap visszatér, te pedig még néhány hétig nem játszhatsz. És van még egy fivéretek, aki a michigani csapatban játszott, de nem jutott be az NFL-be. Úgy tudom, rendőr New Jersey-ben.

– Ki volt a minicsapatom edzője?

Bella elkomorodott.

– Azt nem tudom, de remélem, ez nem függ össze azzal, hogy szeretném bebizonyítani, tudom, ki vagy te, és milyen játékos, még így is, hogy az arcodat nem ismertem fel.

Mutatóujjammal játékosan megfenyegettem.

– Abban nem lennék olyan biztos. Nem lehet mindenre tényekből és számokból rájönni. Itt most nem algoritmusokat hozol létre.

Bella félrehajtott fejjel bámult rám.

– Úgy látom, te is megcsináltad a házi feladatodat. Tudod, miből éltem korábban…

A telefonomon megszólalt az ébresztő. Kivettem a zsebemből, és lekapcsoltam.

– Most mennem kell. Tíz perc múlva kezdődik az edzés. Amíg sérült vagyok, nem léphetek pályára, de az biztos, hogy a helyemet melegítő srácot elirányítgatom az oldalvonal mellől. Máskor megbeszélhetjük a lánycsapatot illető programot, jó?

Bella elmosolyodott.

– Rendben. És még egyszer köszönöm, hogy olyan megértő voltál a múltkoriért.

Bólintottam, és az ajtó felé indultam.

– Egyébként, csak hogy tisztázzuk, az szexuális zaklatás, ha két ember együtt dolgozik, és az egyik randira hívja a másikat?

– Azt hiszem, ha mindez úgy történik, hogy a másik fél azt érzi, hogy érdeklődés hiányában nyugodtan mondhat nemet, az nem tekintendő zaklatásnak.

Gyorsan végigmértem Bellát, miközben ő az arcomat figyelte.

– Ezt jó tudni. Remélem, még találkozunk, Bella!