Borítószöveg

„Az élet, kedvesem, teljesség. Az élet, hogy egy férfi és egy nő találkoznak, mert összeillenek, mert olyan közük van egymáshoz, mint az esőnek a tengerhez, egyik mindig visszahull a másikba, alkotják egymást, egyik feltétele a másiknak. Ebből a teljességből lesz valami, ami összhang, s ez az élet. Ez nagyon ritka az emberek között. Te menekülsz ez emberek elől, mert azt hiszed, más dolgod van a világban. Én keresem ezt a teljességet, mert tudom, hogy semmiféle más dolgom nincs a világban.”

„Nyilvánvalóan a legjobb dolog, ha az embert karja között tartja valaki.”

A hős alakjában Giacomo Casanova, a hírhedt 18. századi csábító figurájának körvonalai sejlenek föl, a történetben pedig világosan kivehető a velencei kalandor életútjának néhány fordulata.

A múlt azonban nemcsak Casanova történelmi személyisége révén van jelen a Vendégjáték Bolzanóban lapjain, hanem Giacomo emlékei révén is. Nemcsak az elbeszélő ereszkedik alá a történelem kútjába, hanem a főhős maga is szembesül múltjával, életének korábbi eseményeivel. Miközben a velencei ólomkamrák börtönéből szökve, szülőföldjéről elmenekülve rövid időre megpihen Bolzano kisvárosában, ismét találkozik hajdani vetélytársával, Párma urával, aki évekkel korábban egy párbajban súlyosan megsebesítette, majd feleségül vette Franciskát, akinek kegyeit mindketten elnyerni igyekeztek. Ahogy a történelem kísért a regény lapjain, úgy rémlik föl Giacomo előtt meghiúsult hódításának története. – Bengi László

Copyright © Márai Sándor jogutódai,

S. A. Gaal (Toronto), 2022

A kiadás jogait a Balla–Sztojkov Irodalmi Ügynökség

közvetítette.

© 2023 Helikon Kiadó, Budapest

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.

Borítóterv © Oláh Gábor

Az utószót írta Bengi László

ISBN 978-963-620-318-4

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

Felelős szerkesztő Darvasi Ferenc

A szöveget gondozta Zsámbokiné Siklósi Ágnes

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Jegyzet

Hősöm arc- és jellemvonásaiban az olvasó bizonyára felismerni véli Giacomo Casanova, a 18. század e hírhedt kalandorának jellegzetes arcélét.

E felismerés ellen, mely egyesek szemében talán vád is, nehéz lenne védekezni. Hősöm átkozottul hasonlít ama mindenre elszánt, hazátlan s mindenestől talán mégis boldogtalan vándorlegényre, aki 1756. október 31-én éjfélkor kötélhágcsón ereszkedett le a velencei ólomkamrákból a lagúnákba, s egy Balbi nevű kicsapott szerzetes társaságában menekült a Köztársaság területéről München felé. Mentségem annyi, hogy hősöm élettörténetéből engem nem a regényes történet érdekelt, hanem a regényes jellem.

Ezért más egyebet, mint szökésének időpontját és körülményeit, nem is kértem kölcsön a hírhedt Emlékezésekből. Minden más, amit az olvasó e regényben talál, mese és kitalálás.

M. S.

Egy úr, Velencéből

A GONDOLÁSOKTÓL MESTRÉBEN búcsúzott el; a züllött barát, Balbi csaknem rendőrkézre juttatta itt is, mert a postakocsi indulása pillanatában hasztalan kereste, s végül egy kávéházban találta meg, amint – gondtalanul szörpölgetve egy csésze csokoládét – a szolgálónak udvarolt. Trevisóban elfogyott a pénze; Szent Tamás kapuján át lopakodtak ki a mezőkre, s kertek alján és erdők szélén settenkedve, alkonyatkor Valdepiadene házai elé jutottak. Itt elővette tőrét, megfenyegette a kényelmetlen útitársat, megbeszélték a találkát Bolzanóban, és elváltak. Balbi atya rosszkedvűen kullogott az olajfaerdő csupasz törzsei között; sovány volt és lompos, ódalogva, vissza-visszanézve, sunyi és sötét pillantással inalt odébb, mint egy rühös kutya, melyet gazdája világgá vert.

Mikor a pap végre odébbállt, bement a községbe, s vak és biztos ösztönnel szállást kért a poroszlók kapitányának házában. Szelíd asszony fogadta, a kapitány felesége, kapott vacsorát, megmosták sebeit – térdén és bokáján ragadt az alvadt vér, menekülés közben, mikor leugrott az ólomtetőkről, felhorzsolta könyökét és térdeit –, s elalvás előtt megtudta, hogy a kapitány úton van, éppen őt keresi, a szökevényt. Hajnalban lopózott odébb. Perginében megaludt, s harmadnap ért be – most már kocsin, mert útközben hat aranyra megzsarolta egyik ismerősét – Bolzanóba.

Balbi már várta. A Szarvashoz címzett fogadóban nyittatott szobákat. Poggyásza nem volt, rongyokban érkezett, a szép, színes selyemből szabott frakkban, amelyből már csak cafrangok maradtak, felsőkabát nélkül. Bolzanóban, a szűk utcákon már csattogott a novemberi szél. A fogadós zavartan méregette a rongyos vendégeket.

– A legszebb szobákat? – mondta zavartan.

– A legszebb szobákat! – felelte csendesen, szigorúan. – És vigyázz a konyhára! Itt nálatok mindenféle avas zsírral főznek olaj helyett, s mióta elhagytam a Köztársaság területét, nem ettem sehol egy rendes falatot! Kappant és csirkét süssél estére, nem egyet, hanem hármat, gesztenyével. És szerezz ciprusi bort. Öltönyöm nézed?… Poggyászom keresed? Csodálkozol, hogy üres kézzel érkeztünk? Ide nem járnak újságok? Nem olvasod a leydeni gazettát?… Tökfilkó! – kiáltotta rekedten, mert meghűlt útközben, s kínzó köhögés hasogatta légcsövét. – Nem hallottál arról, hogy egy velencei nemes embert titkárával és szolgáival kiraboltak a határon? A rendőrség még nem keresett?

– Nem, uram – mondta ijedten a fogadós.

Balbi markába röhögött. Végül csakugyan a legszebb szobákat kapták: társalgószobát, két nagy, szárnyas ablakkal a főtérre, aranyozott lábú bútorokkal s velencei tükörrel a kandalló fölött. Hálót, mennyezetes franciaággyal. Balbi a folyosó végén lakott, közel a keskeny és meredek lépcsőhöz, mely a cselédek padlására vezetett. Ez az elhelyezkedés nagy megelégedéssel töltötte el.

– Titkárom! – mutatta be a fogadósnak Balbit.

– A rendőrség – mondta mentegetőzve a fogadós. – Nálunk is szigorú a rendőrség. Mindjárt itt lesz. Minden idegent számon tartanak.

– Mondd nekik – felelte hanyagon –, hogy úri vendéged érkezett. Egy úr…

– Mégis! – unszolta a fogadós, s mélyen meghajolt, bojtos sapkával kezében, alázatosan és kíváncsian.

– Egy úr, Velencéből! – mondta.

Úgy mondta ezt, mintha valamilyen rendkívüli címet vagy rangot jelentene be. Szavainak hangsúlyára még Balbi is felfigyelt. Aztán hegyes és gyakorlott betűkkel beírta nevét a vendégkönyvbe. A fogadós elvörösödött izgalmában: halántékát dörzsölte kövér ujjaival, s nem tudta, rendőrökért szaladjon-e, vagy térdre hulljon, és kezet csókoljon? Ezért csak állt nagy zavarban, és hallgatott.

Majd lámpát gyújtott, és felkísérte vendégeit az emeletre. A szolgálók már rendezgettek a szobákban: gyertyákat hoztak, nagy, aranyozott tartókban, meleg vizet ezüstkancsóban, limburgi vászontörülközőket. Lassan vetkezni kezdett, mint egy király, udvartartása közepette: a koszos ruhadarabokat egyenként nyújtotta át a fogadósnak és a szolgálóknak, az alvadt vértől foltos, húsához tapadt selyemnadrágot ollóval kellett a lábszárak két oldalán felhasítani, lábait hosszan áztatta az ezüst mosdótálban, eldőlve egy karosszékben, félájultan a kimerültségtől, csapzottan és komoran. Néha elaludt egy pillanatra, mormogott, felkiáltott. Balbi, a fogadós, a cselédek tátott szájjal jártak körülötte: a fülkében megvetették az ágyat, az ablakfüggönyöket összehúzták, a gyertyákat csaknem mind eloltották. A vacsora órájában sokáig kopogtattak ajtaján. Étkezés után rögtön elaludt; másnap délig aludt, sima és gondtalan arccal, közömbösen, mint az egynapos halottak.

Egy úr, mondták a lányok, s mentek dolgukra, danolva, vihogva és sugdosva, a konyhába és a pincébe, mentek kocsit mosni és tányért törölgetni, aprófát hasogattak, felszolgáltak az ivóban, halkabban beszéltek, ujjukat szájuk elé emelték, megint vihogtak, majd elkomolyodtak és továbbadták a hírt, fontoskodva és röhögve: egy úr, igen, egy úr, Velencéből. Este beállított két titkosrendőr; neve, a gyanús és vonzó, érdekes és veszélyes név, melyet a nagy kaland, a szökés híre nemrégen aranyozott meg, minden városban vonzotta a titkosrendőröket. És mindent tudni szerettek volna. Alszik?… Poggyásza nincsen?

– Egy tőr – mondta a fogadós. – Egy tőrrel érkezett. Ez mindene.

– Egy tőr – ismételték, szakszerű elismeréssel és tájékozatlanul. – Miféle tőr? – kérdezgették a titkosrendőrök.

– Velencei tőr – felelte áhítattal a fogadós.

– Egyebe nincs? – kérdezték.

– Nem – mondta a fogadós. – Egyebe nincs. Egy tőr, ez mindene.

A hír meglepte a rendőröket. Nem csodálkoztak volna, ha dús zsákmánnyal érkezik, drágakövekkel, teli iszákkal, nyakláncokkal és gyűrűkkel, melyeket ártatlan nők ujjáról húzott le, útközben. Híre előtte járt, mint egy fullajtár, s nevét kiabálta. A prelátus reggel már üzent a rendőrfőnöknek, s kérte a rossz hírű vendég eltávolítását. Tirolban és Lombardiában reggel, mise után, este a csapszékekben már mesélték szökése történetét.

– Vigyázz – mondták a poroszlók –, vigyázz reá! Minden szaváról tudni akarunk. Nagyon kell vigyázni reá. Kap-e levelet, és kitől? Küld-e levelet, és kinek? Vigyázz minden mozdulatára! Úgy látszik – mondták halkabban, s tenyerükből tölcsért csináltak, így súgták a fogadós fülébe –, pártfogója van. A prelátus úr sem tehet ellene semmit.

– Egyelőre – mondta tapasztaltan a fogadós.

– Egyelőre – visszhangozták a poroszlók, komoran.

Lábujjhegyen mentek el, sötét arccal és gondokba merülten. A fogadós leült az ivóban, sóhajtozott. Nem szerette a híres vendégeket, kik felkeltik a prelátus és a rendőrség érdeklődését. A vendég szemére gondolt, arra a sötét tűzre és parázsra, mely álmosan lobogott e szemekben, s félt. A tőrre gondolt, a velencei tőrre, vendége egyetlen poggyászára, és félt. A hírre gondolt, mely vendége nyomában lopakodott, s halkan káromkodni kezdett.

– Teréz! – mondta mérgesen.

Egy leány, már éjjeli köntösben, belépett. Tizenhat éves volt, egyik kezében égő gyertyát tartott, másikkal összefogta keblén a hálóinget.

– Figyelj ide! – mondta halkan, és térdére ültette a leányt. – Csak benned bízom. Veszélyes vendégünk érkezett, Teréz. Ez az úr…

– Velencéből? – mondta éneklő, iskolás hangon a leány.

– Velencéből, Velencéből – mondta idegesen. – A börtönből. A patkányok közül. Az akasztófa alól. Figyelj, Teréz. Minden szavára figyelj. Füled és szemed mindig a kulcslyukon legyen. Úgy szeretlek, mint a lányomat. Te vagy a nevelt leányom; de azért, ha behív szobájába, ne vonakodj. Te viszed majd neki a reggelit. Vigyázz az erényedre, és figyelj.

– Igen – mondta a lány.

Majd, kezében az égő lánggal, elindult az ajtó felé, nyúlánkan és árnyszerűen. Az ajtóban panaszosan, elnyújtott hangon, gyermekesen mondta:

– Félek.

– Én is – mondta a fogadós. – Most menj aludni. Elébb hozzál vörösbort.

De első éjszaka mind rosszul aludtak.

A hír

RIADOZVA ALUDTAK, HORKOLVA, pihegve és szuszogva, s amíg aludtak, úgy érezték, történik velük valami. Úgy érezték, valaki jár a ház körül. Úgy érezték, valaki megszólítja őket, és felelni kell, ahogy még soha nem feleltek. A kérdés, mellyel az idegen hozzájuk fordult, hetyke volt, szemtelen, erőszakos, s mindenekfölött félelmes volt és szomorú. De reggel, ébredés után már nem emlékeztek a kérdésre.

Amíg aludtak, szállt a hír, hogy megjött, megszökött az ólomkamrákból, világos nappal elcsónakázott szülővárosából, orrot mutatott a kegyelmes uraknak, az inkvizíció félelmes urainak, felültette Lőrincet, a porkolábot, megszöktette a kicsapott barátot, kisétált a dózsék fellegvárából, látták Mestrében, amint a postakocsissal alkudott, látták Trevisóban, amint ürmöst ivott egy kávéházban, s egy paraszt megesküdött, hogy látta a határban, amint elvarázsolta a teheneket. Szállt a hír a velencei palotákban, a külvárosok csapszékeiben, s a bíborosok és a kegyelmes szenátorok, a hóhérok és a kopók, a kémek és a kártyások, a szeretők és a férjek, a lányok a misén és az asszonyok a meleg ágyban fölnevettek és felkiáltottak: „Hohó!” Vagy ezt kiáltották, teli torokkal, elégedetten: „Haha!” Vagy a párnába és keszkenőjükbe kuncogtak: „Hihi!” Mindenki örült, hogy megszökött. Másnap estére jelentették a hírt a pápának, aki emlékezett rá, emlékezett arra is, hogy személyesen tüntette ki egyszer a kisebb rangú pápai érdemrenddel; s most felnevetett a hírre. Szállt a hír, Velencében a gondolások a hosszú evező nyelére támaszkodtak, szakszerűen megvitatták szökése minden részletét, és örültek, hogy megszökött, örültek, mert velencei volt, és túljárt a hatalom eszén, örültek, mert valaki erősebb volt, mint a zsarnokság, mint a kövek és láncok és az ólomtető. Halkan beszéltek, a vízbe köptek, elégedetten dörzsölték tenyerüket. Szállt a hír, s az emberek meleget éreztek szívük körül. Csakugyan, mit csinált? – kérdezték. – Kártyázott, édes Istenem, s talán nem is egészen tiszta kezekkel kártyázott, bankot adott a lebujokban, álarcosan társult hivatásos játékmesterek bankjaiban! De ki nem cselekedett így, Velencében?… És megverte éjjel azt, aki elárulta, s elcsalta a nőket a városon kívül, Muranóba, a bérelt lakásba – de ki élt másképp, fiatalon, Velencében? S szemtelen volt, fürge szavú és sokat beszélt? – de ki hallgatott Velencében?…

Így dünnyögtek, s néha fölnevettek. Mert volt valami jó a hírben, valami elégtételféle, valami szívmelegítő. Mert fél lábbal mindenki az inkvizíció karmai között tudta magát, s fél lábbal mindenki az ólomkamrákban élt, s most megmutatta valaki, hogy egy ember erősebb, mint az önkény, egy ember erősebb, mint az ólomtetők, mint a poroszlók, erősebb, mint messer grande,{1} a hóhér követe és a baljós hírnök. Szállt a hír, s a rendőrségeken idegesen csapkodták az ügyiratokat, a kapitányok kiabáltak, a bírák vörös füllel hallgatták ki a vádlottakat, s mérgesen osztottak börtönt, száműzetést, gályát és kötelet. A templomokban beszéltek róla, mise után kiprédikálták, mert a hét főbűnt egyesítette átkozott testében, mely, a prédikátor szerint, külön katlanban fő majd, külön tűzön rotyog a pokolban, az idők végezetéig. De a gyóntatószékben is említették nevét, térdelő asszonyok mélyen lehajtott fejjel, az imakönyv mögül rebegték nevét, mellüket verték, és bűnbánatot fogadtak. És mindenki örült, mintha valami jó történt volna Velencében s mindenütt, amerre áthaladt, a Köztársaság városaiban és falvaiban.

Aludtak, és álmukban elmosolyodtak. Amerre járt, gondosabban csukták éjszakára az ablakokat és ajtókat, s a csukott ablakredőnyök mögött a férfiak hosszan tárgyaltak a nőkkel. Mintha minden érzés, ami tegnap már csak hamu és parázs volt, füstöt vetne és lángolni kezdene. A teheneket nem varázsolta el, de a pásztorok megesküdtek, hogy ebben az évben több és szebb borjú esett. Az asszonyok felébredtek, vizet hoztak a kútról az öblös favedrekben, tüzet gyújtottak a konyhában, tejet melegítettek és gyümölcsöt raktak a mázos tálra, megszoptatták a gyermekeket, megetették a férfiakat, kisöpörték a hálót és megvetették az ágyakat, s közben mosolyogtak. Ez a mosoly sokáig nem tűnt el az arcokról Velencében, Tirolban, Lombardiában. A mosoly terjedt, mint valamilyen nagyon finom és könnyű járvány, terjedt a határokon át, már Münchenben is tudtak róla, és várták s mosolyogtak, s Párizsba is eljutott a híre, szökése történetét elmesélték a királynak a Szarvas parkban, és ő is nevetett. S tudtak róla Pármában és Turinban, Bécsben és Moszkvában. S mindenütt mosolyogtak. S a rendőrök és a bírák, a poroszlók és a kémek s mindenki, akinek mestersége volt, hogy a hatalom és a félelem kordában tartsa az embereket, gyanakodva és mérgesen láttak a munkához e napokban. Mert semmi nem olyan veszélyes, mint egy ember, aki nem tud belenyugodni a zsarnokságba.

Tudták, hogy nincs semmije, csak egy tőre van mindössze; de a határokon e hetekben megerősítették az őrségeket. Tudták, hogy nincsenek szövetségesei, s nem foglalkozik politikával; de az inkvizíció főtitkára egész haditervet dolgozott ki, hogy még egyszer kézre kerítse, visszacsalja a kalitkába, élve vagy holtan, arannyal vagy tőrrel, ahogy lehet. A dózsénak beszámoltak szökéséről, s a szúrós szemű, zömök úr az asztalt verte gyűrűs kezével, és gályát ígért a porkoláboknak. A szenátorok selyemkabátjuk hajtását finom, sárga kezekkel szorosabban fogták mellükön össze, némán ültek a nagy teremben, a karosszékekben, cukorbajosan sárga orrukon át szipogva szívták a levegőt, összehúzott szempillák alól, semmitmondó pillantással vizsgálták a mennyezet körképeit és a mestergerendákat a tanácskozóteremben, megszavazták a szigorított rendszabályokat, vállukat vonogatták és hallgattak.

De a mosoly terjedt, mint a náthaláz, megkapta a pék felesége, az ötvös húga és a dózse leánya is. Az emberek, egyedül a gondosan csukott szobákban, hasukat ütögették örömükben, és két pofára röhögtek. Volt valami félelmesen vigasztaló a hírben, hogy a méter vastag falakon, a lándzsás és pikás őrszemek éberségén, a gyermekkar vastagságú láncok ölelésén át tudott jutni valaki. Aztán elmentek az üzletbe az emberek, kiálltak a piactérre, szörpölgették a veronai bort a csapszékekben, az uzsorások aranyport mértek a finom mérlegeken, a gyógyszerészek kotyvasztották a hashajtót és a bájitalokat, a gyorsan ölő mérget, amelyet száraz porrá dörzsölve lehet elrejteni a pecsétgyűrű köve mögött, a kofák nagy hassal terpeszkedtek a halakkal, gyümölcsökkel, nyers húsokkal és illatos füvekkel tetézett alacsony asztalok fölött a piacokon, a divatárusok virágporral illatosított szattyándobozba rakosgatták az újonnan érkezett lyoni harisnyákat és a Brüggében horgolt kebeltartókat, s munka és fecsegés, üzlet és hivatal közben mindenki elfordult egy pillanatra, tenyerét szája elé emelte és vihogott egyet.

A nők úgy érezték, hogy e szökés s mindaz, ami történt, kissé az ő érdekükben is történt. Ezt az érzést nem tudták pontosan megmagyarázni; de azért voltak nők és velenceiek, hogy ne vitatkozzanak érzésekkel, s elfogadják azt a szótlan érvelést, melyet a szív, a vér és az indulat súg a fülekbe. A nők is örültek, hogy megszökött. Mintha egy erő, melyet eddig láncra verve tartottak, elszabadult volna a világban, mintha a meséből és a mondából, a könyvekből és az emlékekből, az álomból és az indulatból, melyet a férfiak és nők életének másik, titkos, íratlan és illetlen, s mégis oly félelmesen igazi tartalma, valaki előlépett volna, álarc nélkül, vendéghaj és rizspor nélkül, oly pőreségben, ahogy csak a kínzókamra komor kettősének légyottjából lép elő az áldozat: s a nők utánanéztek, kezüket és a legyezőt szájuk s szemük elé emelték, fejüket kissé oldalt hajtották, nem szóltak semmit, de szemük, mely fátyolos és ködös pillantással bámult a menekülő után, ezt mondta: „Igen, igen.” Ezért mosolyogtak. S néhány napon át mintha megtelt volna a kis világ, amelyben éltek, gyöngédséggel. Este megálltak az ablakokban és az erkélyeken, a lagúnák fölött, a lant alakú fésűre erősített csipkefátyollal hajzatukon és selyemkendővel vállukon, s lenéztek a vízre, mely mocskos-olajosan, simán és közönyösen úsztatta a csónakokat, s viszonoztak egy pillantást, melyet tegnap még nem viszonoztak volna, leejtettek egy keszkenőt, melyet elkapott a mélyben, a víz tükre fölött, egy fürge, barna kéz, ajkukhoz emeltek egy virágot, és mosolyogtak. Aztán becsukták az ablakot, s a szobákban kialudtak a fények. De a szívekben és a mozdulatokban, a nők szemében és a férfiak pillantásában sugárzott valami e napokban. Mintha valaki titkos jelt adott volna, hogy az élet nemcsak szabály, tilalom és lánc, hanem szabadabb, értelmetlenebb, céltalanabb indulat is, mint addig hitték. S egy pillanatra megértették ezt a jeladást, és összemosolyogtak.

Ez a cinkosság nem tartott soká: a törvénykönyvek, az írott és íratlan életszabályok gondoskodtak róla, hogy a szökevény emléke feledésbe merüljön a szívekben. Néhány hét múltán már elfeledték Velencében. Csak Bragadin úr emlékezett még rá, a kegyes és szelíd pártfogó s néhány nő, kinek örök hűséget ígért, s néhány uzsorás és kártyabarlangbérlő, kiknek pénzzel tartozott.

{1} nagymester