Emily St. John Mandel

Tizenegyes állomás

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Emily St. John Mandel: Station Eleven

Alfred A. Knopf, New York, 2014

Fordította: Körmendi Ágnes

Borítókép és tipográfia: Hegyi Péter

Tördelte: Kühne Andrea

Szerzőfotó © Dese'Rae L. Stage és Borítókép @ Hegyi Péter

Text copyright © 2014 by Emily St. John Mandel

Hungarian translation © Körmendi Ágnes, 2016

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2016

Elektronikus kiadás v.1.0.

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-406-259-2

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Emilie Jacobson emlékére

Meleg szél a pálmalevelek közt, és hóra gondolok

Távoli tartományomban, hol egy másik,

Elképzelhetetlen élet dolgai estek.

A bolygó fényes oldala a sötétbe tart,

A városok elalszanak, mind a maga óráján,

És számomra akkor is, most is, túl sok.

Túl sok a világ.

— Czeslaw Milosz

Külön jegyzetfüzetek

1.
A színház

1

A király bizonytalanul állt a kék fénytócsában. A Lear király negyedik felvonását játszották egy téli estén a torontói Elgin Színházban. Az est egy korábbi pontján arra érkezett a közönség, hogy három kislány játszik tapsikolva a színpadon: Lear három lányának gyermekkori mása most hallucinációként tért vissza a megőrülést ábrázoló jelenetben. A király botorkálva kapkodott utánuk, ahogy ide-oda surrantak az árnyékok közt. A királyt Arthur Leandernek hívták, ötvenegy éves volt, és virágok virítottak a hajában.

– Ismersz-e engem?{1} – kérdezte a Glostert játszó színész.

– Jól emlékezem szemeidre – mondta Arthur, bár elvonta a figyelmét a gyermek Cordelia, és ekkor történt. Elváltozott az arca, az egyik oszlop után kapott, de elmérte a távolságot, és keményen, oldalvást nekivágta a kezét.

– Kentaurok alul – tette hozzá, és nemcsak hogy rossz sort mondott, de rekedtesen, alig hallhatóan zihálta. Sebesült kismadárként szorította a mellkasához a kezét. Az Edgart játszó színész aggódva figyelte. Ebben a pillanatban még mindig lehetségesnek tűnt, hogy Arthur csak játszik, de a zenekari árok első sorában már felemelkedett a székéből egy ember. Mentősnek tanult. A barátnője a zakója ujját rángatta, és rásziszegett.

– Jeevan! Mégis, mit csinálsz?

Jeevan először maga sem tudta, a háta mögötti sorokban pedig felzúgott a suttogás, hogy üljön már le. Egy jegyszedő már meg is indult felé. A színpadon havazni kezdett.

– Az ökörszem is úgy él – suttogta Arthur, és Jeevan, aki nagyon jól ismerte a darabot, rádöbbent, hogy a színész tizenkét sort ugrott vissza. – Az ökörszem…

– Uram – mondta a jegyszedő –, lenne olyan szíves…

De Arthur Leander ideje fogytán volt. Megtántorodott, a szeme a semmibe révedt, és Jeevan egyértelműen látta, hogy többé már nem Lear. Jeevan félrelökte a jegyszedőt, és a színpadra vezető lépcső felé iramodott, de egy újabb jegyszedő már ügetve megindult felé a folyosón, így Jeevan kénytelen volt a lépcső segédlete nélkül fellendülni a színpadra. Magasabb volt, mint gondolta, és le kellett magáról rúgnia az első jegyszedőt, mert már a zakója ujját markolászta. A hó műanyag, észlelte Jeevan mintegy mellékesen; aprócska, áttetsző műanyag pikkelyek tapadtak a zakójára, simítottak végig a bőrén. Edgart és Glostert megzavarta a kavarodás. Egyikük sem nézett Arthurra, aki üres tekintettel támaszkodott az egyik farostlemez oszlopnak. A színfalak mögött kiabálás támadt, és két árnyék indult meg felé sebesen, de Jeevan már odaért Arthurhoz, elkapta az eszméletét vesztő színészt, és gyengéden leengedte a padlóra. A hó szakadt körülöttük, csillogott a kékesfehér fényben. A két árnyék – biztonsági őrök – pár lépésnyire tőlük megálltak, úgy tűnt, végre rájöttek, hogy Jeevan nem egy háborodott rajongó. A közönség felzsibongott, mobiltelefonok fényképezőgépeinek kis vakui villantak fel, a döbbent kiáltások egybefolytak a sötétben.

– Jézus Mária! – mondta Edgar. – Jesszusom!

Elhagyta az eddig használt brit akcentust, és úgy beszélt, mintha Alabamából jött volna, minthogy valóban odavalósi volt. Gloster lehúzta a fele arcát elfedő gézkötést – a színdarab ezen pontjára már megvakították –, és mintha gyökeret eresztett volna, csak tátogott, akár egy hal.

Arthur szíve nem vert. Jeevan belekezdett a szívmasszázsba. Valaki elordított egy utasítást, mire a függöny lehullt, huss, kelme és árnyékok lódultak, a közönség kiesett a képből, és a vakító színpadi fények is feleolyan erősen ragyogtak. Még mindig szitált a műanyag hó. A biztonsági őrök visszahúzódtak. Megváltozott a fény, a hóvihar kékesfehér ragyogását vakító, fluoreszkáló fény váltotta fel, szinte már sárga a másikhoz képest. Jeevan csendben tette a dolgát a margarinszín fényben, és néha felnézett Arthur arcára. Kérlek, gondolta. Kérlek! Arthur szeme csukva volt. A függöny mozgolódni kezdett, valaki a kelmét bökdöste, a túloldalról kereste a befelé vezető utat, aztán egy szürke öltönyös, idősebb férfi térdelt le Arthur mellkasának túloldalán.

– Kardiológus vagyok – mondta. – Walter Jacobi. – A szemét felnagyította a szemüvege, és a feje tetején szálassá ritkult már a haja.

– Jeevan Chaudhary – mondta Jeevan. Nem tudta biztosan, mennyi ideje lehet a színpadon. Az emberek fel-alá mászkáltak körülöttük, de mindenki távolinak és elmosódottnak tűnt, kivéve Arthurt, és most ezt a másik férfit, aki csatlakozott kettőjükhöz. Mintha csak a tornádó szívében állnánk, gondolta Jeevan, ő és Walter és Arthur, hárman a szélcsend nyugalmában. Walter egyszer gyengéden megérintette a színész homlokát, akár a lázas beteg gyermekét csitító szülő.

– Már hívták a mentőket – mondta Walter.

A leengedett függöny valamiféle intimitást kölcsönzött a színpadnak. Jeevan arra gondolt, amikor pár éve, rövid újságírói karrierje során meginterjúvolta Arthurt Los Angelesben. A barátnőjére gondolt, Laurára, és arra, hogy vajon ott vár-e rá a helyén, az első sorban, vagy kiment az előtérbe. Arra gondolt, hogy kérlek, lélegezz, kérlek! Arra gondolt, ahogy a leengedett függöny lezárta a negyedik falat, és szobává alakította a színpadot, még ha a mennyezet helyén hatalmas, barlangszerű magasság ásított is, keskeny függőhidak és lámpák útvesztője, ahol észrevétlenül kiszökhetett egy lélek. Micsoda ostoba gondolat, mondta aztán magának. Ne légy hülye! De most már érzett is valami bizsergést a tarkóján, mintha csak valaki a magasból figyelte volna.

– Szeretné, hogy leváltsam? – kérdezte Walter. Jeevan értette, hogy a kardiológus hasznavehetetlennek érzi magát, biccentett hát, felemelte a kezét Arthur mellkasáról, és Walter átvette az ütemet.

Nem is annyira szoba, gondolta most Jeevan, ahogy körbenézett a színpadon. Túl átmeneti volt azzal a rengeteg ajtóval és a szárnyak közti sötét járásokkal, a mennyezet hiányával. Inkább, mint egy állomás, egy pályaudvar vagy egy reptér, ahol mindenki csak gyorsan áthalad. Megérkezett a mentő, a két mentős egyre közeledett az abszurd módon még mindig szakadó hóban, aztán már az elesett fölé hajoltak, akár a varjak; a fekete egyenruhás férfi és a nő kiszorították Jeevant a helyéről. A nő olyan fiatal volt, hogy akár tininek is kiadhatta volna magát. Jeevan felkelt, és hátralépett. Az oszlop, amelynek Arthur nekiesett, simának, csiszoltnak érződött az ujja alatt: a fát úgy festették meg, hogy kőnek tűnjön.

Mindent elleptek a kellékesek, a színészek, az irattartóval rohangáló, névtelen funkcionáriusok.

– Az ég szerelmére – hallotta az egyikük hangját Jeevan –, nem állítaná le valaki ezt a tetves havat?

Regan és Cordelia kézen fogva álltak a függöny mellett, és sírdogáltak, Edgar keresztbe vetett lábbal ült a földön nem messze, a kezét a szájára szorítva. Goneril halkan mormolt valamit a mobiljába. A műszempilla sötét árnyékot vetett az arcára.

Senki sem nézett Jeevanra, aki arra gondolt, ebben a darabban vége a szerepének. Láthatóan a mentősök sem jártak sok sikerrel. A legszívesebben megkereste volna Laurát. Talán feldúltan várja az előtérben. Talán – ez meglehetősen távoli eshetőség volt, de attól még nem teljesen kizárt –, talán lenyűgözőnek találja, amit Jeevan tett.

Valakinek végre sikerült leállítania a havazást, és az utolsó pár átlátszó pehely is lelibegett. Jeevan épp a kijárathoz vezető utat kereste, amikor vinnyogást hallott, és ott volt az a kölyök, akit már az előbb is látott, a kis színészlányka; ott térdelt tőle balra, a legközelebbi farostlemez oszlop mellett. Jeevan már négyszer látta a darabot, de mindig gyerekek nélkül, és igen ötletes megoldásnak tartotta a szerepeltetésüket. A kislány hét-nyolc éves lehetett. Kézfejével törölgette a szemét, és arcára, kezére csíkokat kent az elmaszatolt smink.

– Megy – mondta az egyik mentős, és a másik hátrahúzódott, miközben társa defibrillálta a testet.

– Szia! – szólította meg Jeevan a lányt. Letérdelt elé. Miért nem jött érte senki, hogy elvigye innen? A gyerek a mentősöket nézte. Jeevannak nem volt sok gyakorlata gyerekekkel, bár mindig szeretett volna egy-két saját csemetét, de azt nem igazán tudta, hogyan beszéljen velük.

– Megy – mondta a mentős újra.

– Jobb, ha nem nézel oda – jelentette ki Jeevan.

– Meg fog halni, ugye? – A kislány hüppögve vette a levegőt.

– Nem tudom. – A legszívesebben valami megnyugtatót mondott volna, de be kellett látnia, hogy nem néz ki jól a dolog. Arthur mozdulatlanul hevert a színpadon a második sokkolás után is. Walter a csuklóját fogta, és komoran meredt a semmibe. A pulzust várta. – Hogy hívnak?

– Kirsten – mondta a lány. – Kirsten Raymonde vagyok. – A színpadi smink zavaróan hatott egy ilyen kislányon.

– Kirsten – mormolta Jeevan. – Anyukád hol van?

– Csak tizenegykor vesz fel.

– Időpont? – kérdezte a mentős.

– Akkor ki vigyáz rád, amíg itt vagy?

– Tanya az idomárunk. – A kislány még mindig Arthurt bámulta. Jeevan elé lépett, hogy eltakarja a jelenetet.

– Huszonegy óra tizennégy – mondta Walter Jacobi.

– Az idomárotok? – kérdezte Jeevan.

– Úgy hívják – válaszolta a lány. – Ő vigyáz rám, amíg itt vagyok.

Egy öltönyös alak bukkant elő a színpad jobb oldaláról, és sürgetően magyarázott valamit a mentősöknek, akik épp a hordágyra szíjazták Arthurt. Az egyikük megvonta a vállát, és lehúzta a takarót, hogy oxigénmaszkot tehessen a színész arcára. Jeevan ráébredt, hogy csak Arthur családjának a kedvéért tehették, hogy ne az esti híradóból értesüljenek a férfi haláláról. Meghatotta ez az emberi gesztus.

Felállt, és a kezét nyújtotta a szipogó kisgyereknek.

– Gyere – mondta –, kerítsük elő Tanyát! Talán épp téged keres.

Kétségesnek tűnt a dolog. Ha Tanya a rábízott kislányt kereste volna, mostanra már megtalálja. Jeevan kivezette a lányt az oldalsó szárnyba, de az öltönyös férfinak már nyoma veszett. A színfalak mögött eluralkodott a káosz, nagy volt a zaj, a lökdösődés, amerre Arthur kísérete haladt, mindenki kiabált, hogy utat, utat. Walter őrködött a hordágy fölött, majd a menet eltűnt a folyosón a művészbejáró felé, és a kavarodás csak még nagyobb lett a nyomában. Az emberek zokogtak, a telefonjukba hadartak, vagy kis csoportokba gyűlve mesélték egymásnak, mi történt. „Egyszer csak odanéztem, és már dőlt is el”, vagy utasításokat vakkantgattak, vagy figyelmen kívül hagyták mások odavakkantott utasításait.

– Ez a sok ember – mormolta Jeevan. Nem nagyon szerette a tömeget. – Látod valahol Tanyát?

– Nem. Nem látom sehol sem.

– Jól van – mondta Jeevan. – Talán az lesz a legjobb, ha egy helyben maradunk, és hagyjuk, hogy ő találjon meg minket! – Emlékezett még rá, egyszer valami brosúrában azt olvasta, ez a legbölcsebb, ha az ember eltéved az erdőben. A hátsó fal mellett pár szék sorakozott. Leült az egyikre. Pompás rálátása nyílt a díszletek festetlen bútorlap hátára. Egy kellékes épp a havat söpörte össze.

– Arthur rendbe jön? – Kirsten felmászott a Jeevan melletti székre, és a ruhája anyagát szorongatta két kézzel.

– Most épp – kezdte lassan Jeevan – azt csinálta, amit a világon a legjobban szeretett. – Ezt a The Globe and Mail interjújára alapozta, amelyet egy hónappal korábban olvasott. Arthur abban azt mondta, „egész életemben arra vártam, hogy elég idős legyek ahhoz, hogy eljátsszam Lear szerepét, és semmit sem szeretek jobban a színpadi munkánál, semmi nem olyan közvetlen…”, de persze így utólag üresen csengtek a szavai. Arthur elsősorban filmszínész volt, és Hollywoodban ki akarna megöregedni?

Kirsten hallgatott.

– Arra akartam kilyukadni, hogy ha élete utolsó pillanataiban színpadon állt – folytatta Jeevan –, akkor legalább életében utoljára olyasvalamit csinált, ami boldoggá tette.

– Ez volt az, amit életében utoljára csinált?

– Azt hiszem, igen. Nagyon sajnálom.

A hó mostanra csillogó halom volt a díszletek mögött, kisebbfajta hegy.

– Én is ezt szeretem a világon a legjobban – mondta Kirsten egy kis idő múlva.

– Mit?

– A színészetet – válaszolta, és ekkor bukkant elő széttárt karral a könnytől csíkos arcú, fiatal nő a tömegből. Szinte rá sem nézett Jeevanra, csak megragadta Kirsten kezét. A lány egyszer még hátrapillantott a válla fölött, aztán eltűnt.

Jeevan felkelt, és kisétált a színpadra. Senki sem állította meg. Mennyi idő telhetett el? Félig arra számított, Laura ott várja majd, ahol hagyta, az első sor közepén, de amikor átverekedte magát a bársonyfüggönyön, a közönségnek már nyoma sem volt, a jegyszedők söprögettek, és a sorok közt elszórt programfüzeteket szedték össze, az egyik szék támlájára terített, ottfelejtett kendőt tették el. Jeevan kiment a vörös szőnyeges, extravagáns előtérbe, gondosan kerülve a jegyszedők tekintetét, és odakinn valóban ott tébláboltak még páran a közönségből, de Laura nem volt közöttük. Felhívta, de a lány kikapcsolta a telefonját a darab elején, és úgy tűnt, még nem kapcsolta vissza.

– Laura – mondta Jeevan a hangpostának –, kinn vagyok az előtérben. Fogalmam sincs róla, te hol lehetsz!

Megállt a női mosdó ajtajában, és megkérdezte a vécés nénit is, de azt a választ kapta, hogy a mosdó már üres. Még egyszer körbejárta az előteret, aztán a ruhatárhoz ballagott. Már csak néhány kabát lógott az övén kívül a fogasokon. Laura kék kabátjának nyoma sem volt.

A Yonge Streeten havazott. Meglepte Jeevant; túlságosan is rímelt a zakójára tapadt, áttetsző műanyag pikkelyekre a színpadról. Vagy fél tucat paparazzo töltötte az estét a hátsó kijárat előtt. Arthur nem volt már olyan híres, mint egykor, de még mindig jó pénzt lehetett kapni a képeiért, különösen most, hogy épp kolosszális válás közepén volt egy modell-színésznővel, aki megcsalta egy rendezővel.

Jeevan még nemrégiben is közéjük tartozott, lesifotós volt maga is. Remélte, hogy észrevétlenül elosonhat egykori kollégái mellett, de olyan emberekről volt szó, akik megérezték, ha valaki el akar oldalogni mellettük, és egyszerre rávetették magukat.

– Jól nézel ki – mondta az egyikük. – Dögös a kabátod!

Jeevan szövetkabátban volt, és bár nem volt elég vastag a hóeséshez, a vágyott hatást elérte, és kevésbé emlékeztetett egykori kollégáira, akik inkább pehelydzsekiben és farmerben toporogtak.

– Hol voltál, haver?

– Csaposkodtam – válaszolt Jeevan. – Mentősnek tanulok.

– Mentősnek? Komolyan? Abból akarsz megélni, hogy részegeket vakarsz fel a járdáról?

– Olyasmit akarok csinálni, ami számít, ha úgy érted.

– Oké, oké. Odabenn voltál, nem? Mi történt?

Páran a telefonjukba hadartak.

– Mondom, haver, annak a fickónak kampó! – mondta az egyikük Jeevan mellett. – Ja, persze, a havazás kicsit ront a képen, de nézd csak meg, mit küldtem neked, nézd az arcát azon a képen, ahogy a mentőbe emelik…

– Nem tudom, mi történt – mondta Jeevan. – Egyszer csak leeresztették a függönyt a negyedik felvonás kellős közepén. – Egyrészt senkivel nem akart most beszélni, kivéve talán Laurát, másrészt pedig ezekkel itt kifejezetten nem beszélt szívesen. – Láttátok, ahogy a mentőbe tették?

– Itt gurították ki a művészbejárón – mondta az egyik fotós. Gyors, ideges mozdulatokkal szívta a cigarettáját. – Orvosok, mentősök, ami csak kell.

– Hogy nézett ki?

– Őszintén? Mint egy kibaszott hulla.

– Van a botox, meg van a botox – tette hozzá az egyikük.

– Jött valami nyilatkozat? – kérdezte Jeevan.

– Kijött egy öltönyke, és beszélt velünk. Kimerültség, és várjunk csak, kiszáradás. – Jó néhányan felnevettek. – Ezeknél a népeknél mindig kimerültség és kiszáradás lép fel, nem?

– Valaki rájuk szólhatna már – toldotta meg a botoxos fickó. – Valakinek lehetne annyi szíve, hogy félrehúzza egyik-másik színészt, és odasúgja neki, hogy figyelj, haver, mondd meg a többieknek is, néha érdemes egy kis folyadékot is fogyasztani, és időnként aludni egyet, rendben?

– Tartok tőle, én még nálatok is kevesebbet láttam – mondta Jeevan, és úgy tett, mint aki fontos hívást kapott. Süket telefonját a fülére szorítva sétált fel a Yonge Streeten, aztán fél háztömbnyivel arrébb behúzódott egy kapualjba, és újra tárcsázta Laura számát. A lány telefonja még mindig ki volt kapcsolva. Ha taxit hívott volna, fél óra alatt hazaér, de szeretett kinn lenni a friss levegőn, messze az emberektől. Egyre jobban havazott. Szélsőségesen, bűntudatosan elevennek érezte magát. Olyan igazságtalan volt, hogy az ő szíve hibátlanul ver, míg Arthur kihűlve, mozdulatlanul fekszik. Mélyen a zsebébe dugott kézzel sétált fel a Yonge Streeten északra, a hópelyhek csípték az arcát. Jeevan Cabbagetownban lakott, a színháztól északkeletre. Húszas éveiben gondolkozás nélkül végigsétálta volna ezt a távot. Csak pár kilométer a városban, elsuhanó, piros villamosok mellett, de már jó ideje nem gyalogolt erre. Most sem volt benne biztos, hogy megteszi, de amikor ráfordult a Carlton Streetre, valamiféle lendület lett úrrá rajta, és továbbvitte az első villamosmegálló mellett.

Elért az Allan Gardens Parkig, amely nagyjából félúton lehetett, és itt egyszerre csak valami váratlan, nagy öröm szakadt rá. Arthur meghalt, mondogatta magának, és te nem tudtad megmenteni, semmi okod a boldogságra! De mégis boldog volt, lelkes, mert egész életében arra próbált rájönni, milyen szakmát válasszon, és most biztos, egészen biztos volt végre benne, hogy mentős akar lenni. Ő akart az lenni, aki előrelép és cselekszik, amikor mások csak tehetetlenül bámulnak.

Abszurd vágy tört rá, hogy berohanjon a parkba. A vihar egészen idegenné tette, mindenütt árnyékok voltak, hó, a fák fekete körvonala, egy kupolás üvegház víz alatti derengése. Kiskorában szeretett hanyatt feküdni az udvaron, és nézni, ahogy az arcába esik a hó. Cabbagetown pár utcasaroknyira látszott, bár a Parliament Street fényeit eltompította a havazás. A telefonja felrezgett a zsebében. Megállt, és elolvasta az sms-t. Laura írt. Fájt a fejem, hazamentem. Hoznál tejet?

És ebben a pillanatban cserbenhagyta a lendület. Nem tudott továbbmenni. A színházjegyeket romantikus gesztusnak szánta, amolyan „csináljunk valami romantikusat, mert mindig csak veszekszünk” módon, és a lány otthagyta, miközben ő egy halott színészt próbált újraéleszteni a színpadon, hazament nélküle, és most tejet akar. Most, hogy megállt, Jeevan fázni kezdett. A lábujjai átfagytak. A vihar csodája kiszállt belőle, és a pár pillanattal korábbi boldogság fakulni kezdett. Az éjszaka sötét volt, csupa mozgás, a hó sűrűn, hangtalanul szakadt, az utcán parkoló autók önmaguk lágy sziluettjévé híztak. Jeevan félt, mit mond majd Laurának, ha hazaér. Arra gondolt, megy, és beül egy bárba, de nem nagyon akart volna beszélni senkivel, és ha jobban belegondolt, nem akart kifejezetten berúgni sem. Csak pár perc egyedüllétre vágyott, míg kitalálja, innen hová menjen. Belépett a park csendjébe.

2

Alig páran maradtak már csak az Elgin és Winter Garden Színművészeti Központban. A ruhatárban egy nő mosta a jelmezeket, valamivel arrébb egy férfi vasalt. Egy színésznő – az, amelyik Cordeliát játszotta – a segédügyelővel tequilázott a színfalak mögött. Egy kellékes a színpadot mosta fel, az iPodján játszott zene ütemére bólogatva. Az egyik öltözőben a gyermekszínésznők felügyeletével megbízott nő próbálta megnyugtatni a zokogó kislányt, aki a színpadon volt, amikor Arthur meghalt.

Hat lassan induló verődött össze az előtérben lévő bárban, ahol szerencséjükre még ott volt a pultos. Köztük volt az ügyelő, Edgar és Gloster, egy sminkes, Goneril, és egy ügyvezető producer, aki a nézőtérről figyelte a darabot. Abban a pillanatban, amikor Jeevan belegázolt az Allan Gardens Park hófúvásába, a pultos épp whiskyt töltött Gonerilnek. A beszélgetés arra terelődött, hogy értesíteni kéne Arthur rokonságát.

– De kik egyáltalán a rokonai? – Goneril egy bárszéken ült. Vörös volt a szeme. Smink nélkül egészen márványszerűnek tűnt az arca, a pultos még sosem látott ilyen sápadt és hibátlan bőrt. Sokkal kisebbnek tűnt, mint a színpadon, és sokkal kevésbé gonosznak. – Volt egyáltalán családja?

– Van egy fia – válaszolt a sminkes. – Tyler.

– Hány éves?

– Hét vagy nyolc? – A sminkes pontosan tudta, milyen idős Arthur fia, de nem akarta, hogy a többiek megtudják, pletykalapokat olvas. – Azt hiszem, talán az anyjával él Izraelben, talán Jeruzsálemben, vagy Tel-Avivban? – Tudta, hogy Jeruzsálemben élnek.

– Ó, tényleg, az a szőke színésznő – válaszolt Edgar. – Elizabeth, ugye? Vagy Eliza? Valami ilyesmi.

– A hármas számú exasszonyka? – kérdezte a producer.

– Azt hiszem, a fiú anyja a kettes számú ex.

– Szegény gyerek – dörmögte a producer. – Volt bárki, akihez Arthur közel állt?

Kínos csend támadt. Arthurnak viszonya volt azzal a nővel, aki a gyermekszínésznőkre vigyázott. Minden jelenlevő tudott a dologról, a producert kivéve, de egyikük sem tudta, hogy a többiek sejtik-e. Gloster volt az, aki végül kimondta a nő nevét.

– Hol van Tanya?

– Ki az a Tanya? – kérdezte a producer.

– Az egyik gyereket még nem vitték el. Azt hiszem, Tanya a gyereköltözőben van vele. – Az ügyelő még sohasem látott senkit meghalni. Nagyon szeretett volna rágyújtani egy cigire.

– Nos – mondta Goneril –, ki van még? Tanya, a kisfiú, az a sok volt feleség, van más is? Testvérek? Szülők?

– Ki az a Tanya? – kérdezte meg a producer újfent.

– Hány volt feleségről van szó? – A pultos egy poharat törölgetett.

– Van egy öccse – jegyezte meg a sminkes –, de nem jut eszembe a neve. Csak emlékszem rá, hogy mondta, hogy van egy öccse.

– Azt hiszem, három vagy négy lehet – mondta Goneril a volt feleségekre. – Három?

– Három. – A sminkes a könnyeit pislogta vissza. – De nem tudom, hogy a legutóbbi válást lezárták-e már.

– Szóval Arthur nem volt házas akkor, amikor… nem volt házas ma este? – A producer tudta, milyen ostobán hangzik a kérdés, de nem tudta, hogyan másként fogalmazhatná meg. Arthur Leander pár órával korábban besétált a színházba, és elképzelhetetlennek tűnt, hogy holnap reggel nem jön be.

– Három válás – mormolta Gloster. – El tudjátok képzelni? – Ő maga nemrégiben vált el. Próbálta felidézni, mit mondott neki Arthur utoljára. Valamit a beállásokról a második felvonásban? Sokért nem adta volna, ha eszébe jut. – Szóltak már valakinek? Kit hívjunk fel?

– Fel kéne hívnom az ügyvédjét – mondta a producer.

Vitathatatlanul jó megoldás volt, de olyan nyomasztó, hogy a társaság jó néhány percig csendben ivott tovább, mielőtt bárki rá bírta venni magát, hogy megtörje a hallgatást.

– Az ügyvédjét – mondta ki végül a pultos. – Jézusom, ez milyen már! Meghal, és erre az ügyvédjét hívják fel.

– Ki mást hívhatnánk? – kérdezte Goneril. – Az ügynökét? A hétéves kisfiút? A volt feleségeket? Tanyát?

– Tudom, tudom – visszakozott a pultos. – De akkor is borzasztó.

Megint hallgattak. Valaki megjegyezte, hogy igencsak szakad a hó, és nem is túlzott, látták az előcsarnok túlsó végén lévő üvegajtókon át. A bárból nézve elvont jelenségnek tűnt a hó, mint egy filmjelenet: elhagyatott utcán tombol az ítéletidő.

– Nohát, igyunk Arthurra – mondta a pultos.

A gyermeköltözőben Tanya egy papírnehezéket adott Kirstennek.

– Tessék – mondta, és Kirsten kezébe nyomta. – Megpróbálom megint utolérni a szüleidet, te pedig próbáld meg abbahagyni a sírást, nézd csak, ez milyen szép!

És Kirsten, könnyes szemmel, levegő után kapkodva, alig pár nappal a nyolcadik születésnapján innen, ránézett a papírnehezékre, és arra gondolt, ez a legszebb, legcsodálatosabb, legkülönösebb dolog, amit bárkitől kapott életében. Egy üvegdarab volt, benne a foglyul ejtett viharral.

Az előcsarnokban a bárba gyűlt emberek összekoccintották a poharaikat.

– Arthurra! – mondták. Ittak még egypár percig, aztán ki-ki ment a saját útjára a hóviharban.

Azok közül, akik aznap éjjel ott ültek a bárban, a pultos maradt a legtovább életben. Három héttel később halt meg, a városból kifelé vezető úton.

3

Jeevan magányosan kóborolt az Allan Gardens Parkban. Hagyta, hogy az üvegház hűvös fénye világítótoronyként csalja magához. A hófúvások mostanra már a térdéig értek, és munkált benne valami gyermeki öröm, amiért ő hagyja az első lábnyomokat. Amikor benézett, megnyugtatta a benti paradicsom, a ködös üvegen át csak elmosódottan látszó trópusi virágok, a pálmák. A széttáruló levelekről egy régi kubai nyaralás jutott az eszébe. A bátyjához megy, döntötte el. Nagyon szerette volna átbeszélni ezt a mai estét Frankkel, Arthur halálának szörnyűségét éppúgy, mint a felfedezést, hogy nem is kezdhet jobbat az életével, mint hogy mentős lesz. Aznap estig nem volt benne biztos. Volt már pultos, lesifotós, bulvárújságíró, aztán megint lesifotós és megint pultos, és ez még csak az elmúlt tíz-tizenkét év termése volt.

Frank a város déli peremén élt, a tóra néző üvegtornyok egyikében. Jeevan kisétált a parkból, és egy ideig a járdán várt. Fel-alá ugrált, hogy kimelegedjen, aztán felszállt egy villamosra, amely hajóként úszott elő az éjszakából. Nekitámasztotta a homlokát az üvegnek, ahogy lassan előrekúsztak a Carlton Streeten arra, amerről jött. A hóviharban már szinte egyáltalán nem lehetett látni, a villamos sétatempóban döcögött. Jeevan keze fájt az Arthur vonakodó szívén végrehajtott masszázstól. Szomorúság fogta el az emlékektől, ahogy Arthurt fényképezte még Hollywoodban, sok-sok évvel ezelőtt. Aztán a kislányra gondolt, Kirsten Raymonde-ra, a ragyogó színpadi sminkben; a szürke öltönyben térdelő kardiológusra; a ráncokra Arthur arcán, az utolsó szavaira… „Az ökörszem…”, és erről eszébe jutottak a madarak, Frank a látcsövével, amikor párszor elmentek együtt madárlesre, és Laura kedvenc nyári ruhája, a kék alapon örvénylő, sárga papagájcsapattal. Laura. Mi lesz most velük? Még mindig elképzelhetőnek tűnt, hogy idővel hazamegy, vagy, hogy a lány bármelyik pillanatban felhívja, és bocsánatot kér. Szinte visszaértek már oda, ahonnan indult, a színház sötéten, bezárva magaslott pár saroknyira délre. A villamos megállt valamivel a Yonge Street előtt, és Jeevan látta, hogy egy kocsi rácsúszott a sínekre, és hárman próbálják letolni, miközben a kerekek egy helyben pörögnek a hóban. A telefonja ismét megrezzent a zsebében, de ezúttal nem Laura volt az.

– Hua! – mondta. Huát a legjobb barátjaként tartotta számon, bár ritkán találkoztak. Közvetlenül főiskola után pár évig együtt dolgoztak egy bárban, míg Hua az MCAT-re tanult, Jeevan pedig sikertelenül próbálkozott azzal, hogy esküvői fotósként vesse meg a lábát. Aztán Jeevan követte egy másik barátját Los Angelesbe, hogy színészeket fotózzanak, Hua pedig elment orvosi egyetemre. Hua most végtelen órákon át ügyelt a Toronto Generalban.

– Láttad a híradót? – Hua szokatlanul erélyesen szólalt meg.

– Ma este? Nem, színházjegyem volt. Ha már szóba került, el sem hinnéd, mi történt…

– Figyelj, várj, őszintén mondd meg nekem, hogy pánikrohamot fogsz-e kapni, ha valami nagyon-nagyon rossz hírt mondok neked?

– Már három éve nem volt pánikrohamom. Az orvos szerint az egész csak átmeneti stresszalapú probléma volt, te is tudod!

– Oké. Hallottál erről a grúznátháról?

– Persze – válaszolt Jeevan. – Tudod, hogy próbálom követni a híreket. – A sztori előző nap pattant ki: valami ijesztő új influenzaszerűség tört ki a Grúz Köztársaságban, és ellentmondásos hírek keringtek a halálozási arányról és a halottak számáról. Nem sokat lehetett tudni a részletekről. Jeevan lenyűgözően szépnek találta a média által használt nevet. Grúznátha.

– Van egy betegünk az intenzíven – mondta Hua. – Tizenhat éves lány, tegnap éjjel jött a moszkvai járattal, influenzatünetekkel hozták be ma reggel az ügyeletre. – Jeevan csak most hallotta meg Hua hangjában a kimerültséget. – Nem áll valami jól a szénája. Mindegy, délelőttre már tizenkét újabb betegünk volt, ugyanazok a tünetek, és mint kiderült, mind ugyanazon a gépen voltak. És mind már a repülőn kezdték rosszul érezni magukat.

– Rokonok? Az első beteg barátai?

– Nem, semmi közük nem volt egymáshoz. Azt leszámítva, hogy ugyanarra a gépre szálltak fel Moszkvában.

– És a tizenhat éves?

– Nem hiszem, hogy sokáig húzza. Szóval van ez az első csoport, a moszkvai utasok. Aztán ma délután jön egy új beteg. Ugyanazok a tünetek, de ő már nem az utasok közül volt. Csak egy egyszerű reptéri alkalmazottról van szó.

– Nem vagyok benne biztos, hogy amit…

– Az egyik kapunál dolgozott – folytatta Hua. – Azt akarom mondani, hogy csak annyi köze volt a többi pácienshez, hogy beszélt az egyikkel, és megmutatta neki, hol szálljon fel a hoteltranszferre.

– Hú – mondta Jeevan. – Ez rosszul hangzik. – A villamos még mindig a keresztbe fordult kocsi mögött vesztegelt. – Szóval, akkor ma sokáig dolgozol?

– Emlékszel még a SARS-járványra? – kérdezte Hua. – Hogy akkor mit beszéltünk?

– Arra emlékszem, hogy felhívtalak Los Angelesből, amikor hallottam, hogy a kórházad karantén alatt áll, de nem emlékszem, mit mondtam.

– Teljesen ki voltál akadva. Nekem kellett lenyugtatnom téged.

– Oké, azt hiszem, így már megvan. De figyelj, hadd mondjam el a védelmemben, hogy nagyon sötéten festették le…

– Azt mondtad, hogy hívjalak fel, ha egyszer tényleg kitör egy komoly járvány.

– Emlékszem.

– Ma reggel óta több mint kétszáz influenzás beteget vettünk fel – mondta Hua. – Százhatvanat az elmúlt három órában. Tizenöten meghaltak. Az ügyelet tele van újabb esetekkel. Az ágyak a folyosókon állnak. A Health Canada most készül a bejelentésre. – Nem csak kimerültség csengett a barátja hangjában, döbbent rá Jeevan. Hua félt.

Jeevan megrántotta a csengőzsinórt, és a hátsó ajtóhoz furakodott. Azon kapta magát, hogy a többi utast méregeti. A fiatal nőt a bevásárlószatyorral, az öltönyös fickót, aki a telefonján játszik, egy halk beszélgetésbe mélyedt, idős hindu párt. Vajon valamelyikük a reptérről érkezett? Szinte érezte, ahogy mind ott lélegeznek körülötte.

– Tisztában vagyok vele, milyen paranoiás tudsz lenni – folytatta Hua. – Hidd el nekem, te lennél az utolsó, akit felhívnálak, ha nem hinném komolynak ezt az egészet, de…

Jeevan tenyérrel rácsapott az ajtó üvegablakára. Ki érhetett előtte az ajtóhoz? A vezető mogorván hátrapislogott a válla fölött, de kiengedte. Az ajtó szisszenve bezárult Jeevan háta mögött, és a férfi kilépett a hóviharba.

– De komolynak hiszed. – Jeevan elsétált az elakadt kocsi mellett. A kerekek hiábavalóan pörögtek a hóban. Már a Yonge Streetnél járt.

– Biztosra veszem, hogy komoly. Figyelj, most vissza kell mennem dolgozni.

– Hua, egész nap ezekkel a betegekkel dolgoztál?

– Semmi bajom, Jeevan. Semmi bajom nem lesz. Most mennem kell! Majd hívlak!

Jeevan zsebre tette a telefonját, és kisétált a hóból. Délre fordult a Yonge Streeten, a tó felé. Arra volt a torony, ahol a bátyja lakott. Semmi bajod, Hua, drága barátom, vagy semmi bajod nem lesz? Nagyon felkavarta az este. Az Elgin és Winter Garden Színművészeti Központ fényei előtte derengtek. A színház belül már sötét volt, a poszterek még mindig a Lear királyt hirdették. Arthur virágokkal a hajában, a halott Cordelia ernyedt testével a karján nézett fel a kék fénybe. Jeevan egy ideig csak állt, és a posztereket bámulta. Lassan tovább- ballagott, egyre csak Hua furcsa telefonhívásán járt az esze. A Yonge Street teljesen kihalt volt. Megállt, hogy kifújja magát egy bőröndöket árusító üzlet ajtajában, és nézte, ahogy egy taxi siklik át lassan a behavazott, takarítatlan utcán. A vihar örvénylett a reflektorfényben, és ez a kép a fénykévében úszó hópelyhekkel egy pillanatra visszavitte a színpadi hóviharba az Elgin Színházban. Megrázta a fejét, hogy ne csak Arthur üres tekintetét lássa maga előtt, és kimerülten, kábán indult tovább az árnyékok és narancsvörös fények közt, el a Gardiner Expressway alatt, ki Toronto üvegtől csillogó déli peremére.

A hóvihar még vadabbul tombolt a Queens Quay-n, a szél süvítve csapott le a tóról. Jeevan végre elért Frank házához, amikor Hua újra felhívta.

– Sokat gondoltam rád – mondta Jeevan. – Tényleg olyan…

– Figyelj – mondta Hua –, el kell hagynod a várost.

– Mi? Ma éjjel? Mi folyik itt?

– Nem tudom, Jeevan. Dióhéjban ennyi. Nem tudom, mi folyik itt. Influenza, az biztos, de még csak hasonlót sem láttam. Olyan gyors… olyan gyorsan terjed…

– És egyre rosszabb?

– A sürgősségi megtelt – mondta Hua. – Ami gond, mert mostanra az ügyeletben lévők fele túl beteg a munkához.

– A páciensektől kapták el?

Frank házában a hallban az éjszakai portás egy újságot lapozgatott. Fény vetült a háta mögött lógó, szürke-vörös, absztrakt festményre, és a portás és a festmény egyaránt csíkokban tükröződtek a fényesre suvickolt padlón.

– Ilyen rövid lappangási időt én még nem láttam. Épp most találkoztam egy beteggel, segédként dolgozik itt, a kórházban, és épp ügyeletben volt, amikor az első betegek szállingózni kezdtek ma reggel. Pár órával később már rosszul érezte magát, úgyhogy a műszakja közepén hazament, és a barátja két órával ezelőtt hozta vissza kocsival. Most már lélegeztetőgépen van. Ha találkozol a vírussal, pár órán belül te is megbetegszel.

– Szerinted el fog terjedni a kórházon kívül is? – Jeevannak nehezére esett összefüggően gondolkoznia.

– Nem. Tudom, hogy terjed a kórházon kívül is. Már járványról beszélhetünk. Ha itt is elterjedt, akkor az egész városban terjed, és soha nem láttam még ehhez hasonlót.

– Szóval azt mondod, hogy el kéne…

– Azt mondom, hogy most azonnal el kéne hagynod a várost. Vagy ha az nem megy, legalább spájzolj be jó alaposan, és maradj a lakásodban. Fel kell még hívnom pár embert!

Letette a telefont, és Jeevan magára maradt a hóviharban. Az éjszakai portás lapozott egyet. Ha bárki más hívta volna fel ezzel, nem Hua, nem hitt volna neki, de Jeevan még soha életében nem találkozott senkivel, aki kevésbé lett volna hajlamos túlreagálni egy helyzetet. Ha Hua azt mondta, járvány van, akkor a járvány szó meg sem közelíti a valóságot. Jeevanra hirtelen rászakadt az az érzés, hogy ez az, ez a betegség, amiről Hua beszélt, ez lesz a választóvonal az előtte és az utána között, ez osztja majd ketté az életét.

Hirtelen eszébe jutott, hogy lehet, hogy nincs sok ideje. Elfordult Frank házától, átvágott a mólón a sötét kávézó mellett, és besietett a kikötő túloldalán lévő vegyesboltba. Pár percig csak állt a bejáraton belül, pislogott a fényárban. Csak néhány vevő ténfergett az üzletben. Úgy érezte, fel kellene valakit hívnia, de kit? Hua volt az egyetlen közeli barátja. A bátyjával pár percen belül találkozik. A szülei meghaltak, és nem bírta rávenni magát, hogy beszéljen Laurával. Vár, amíg Frankhez nem ér, döntötte aztán el a dolgot, ott majd megnézi a híreket, és aztán végigmegy a telefonkönyvén, és felhív mindenkit, akit csak ismer.

A filmelőhívó pult fölött egy kis tévékészülék villogott, feliratos híreket közvetített. Jeevan odaténfergett. A közvetítő a Toronto General előtt állt a hóban, a feje fölött fehér betűk úsztak körbe. A Toronto General és két másik helyi kórház karantén alá került. A Health Canada megerősítette, hogy grúznáthajárvány tört ki. Egyelőre nem tették közzé a számokat, de már volt haláleset, és további információ várható. Utaltak arra is, hogy a grúz és orosz hatóságok nem voltak igazán nyíltak és őszinték az ottani válságot illetően. Az illetékesek mindenkit arra kértek, hogy próbáljon nyugodt maradni.

Jeevan csak annyit tudott arról, hogyan készüljön fel egy katasztrófára, amennyit az akciófilmekből elleshetett, de ami azt illeti, rengeteg akciófilmet látott. A vízzel kezdte, egy túlméretezett bevásárlókocsit teljesen megtöltött palackokkal és rekeszekkel, bepakolt, amennyit csak talált. A kassza felé tartva egy pillanatra úrrá lett rajta a kétség, ahogy nekifeszült a súlyos, nehezen gördülő kocsinak – túlreagálná a dolgot? – de aztán arra jutott, már döntött, és késő most visszafordulni. A pénztáros felvonta a szemöldökét, de nem szólt egy szót sem.

– Odakinn parkolok – mondta Jeevan. – Mindjárt visszahozom a kocsit!

A pénztáros fáradtan biccentett. Fiatal volt, a húszas évei elején járt talán, és folyton a sötét frufruját söpörgette ki a szeméből. Jeevan nagy nehezen kitolta az elképesztően nehéz kocsit a boltból, és félig átlökte, félig átcsúsztatta a havon. Egy rámpa vezetett le egy kis, padokkal és virágágyakkal teli parkocskába. A lejtőn a kocsi felgyorsult, aztán megakadt a mély hóban, és oldalvást belecsúszott egy virágládába.

Tizenegy húsz volt. A szupermarket még negyven percig volt nyitva. Belegondolt, mennyi idő lenne felcipelnie a kocsit Frank lakásához, kipakolni, mennyit kéne magyarázkodnia, győzködnie a bátyját, hogy nem őrült meg, mielőtt visszajöhetne a boltba további készletekért. Mi baj lehet belőle, ha pár percig itt hagyja a kocsit? Senki sem jár az utcán. Ahogy visszament a boltba, felhívta Huát.

– Most mi a helyzet? – Jeevan sietősen járta végig a polcsorokat, miközben Huát hallgatta. Még egy rekesz víz – az volt a benyomása, hogy ivóvízből sosem lehet túl sok –, aztán egyik halom ételkonzerv a másik után, a polcon lévő összes tonhal, bab, leves, tészta, minden, amiről úgy vélte, egy ideig elállhat. A kórház tele volt influenzás betegekkel, és a helyzet a város többi kórházában sem volt jobb. A mentőszolgálat teljesen túl volt terhelve. Mostanra harminchét beteg halt meg, beleértve minden egyes pácienst, aki a moszkvai járaton utazott, és azt a két nővért, aki az első páciensek érkezésekor szolgálatban volt. Jeevan már megint a kasszánál állt, a pénztáros lány a konzerveket és a zacskókat olvasta le. Hua mondta, hogy felhívta a feleségét is, hogy fogja a gyerekeket, és hagyja ott a várost még aznap éjjel, de ne repülővel menjenek. Az este első része, mindaz, ami az Elgin Színházban történt, mintha egy másik életben esett volna meg. A pénztáros ráérősen piszmogott. Jeevan odaadta a hitelkártyáját, és a lány úgy nézte meg, mintha nem látta volna már öt-tíz perce is.

– Szedd össze Laurát és a bátyád – mondta Hua –, és menjetek el a városból még ma éjjel!

– Nem tudok elmenni még ma éjjel, a bátyámmal semmiképp sem. Hol bérelnék ilyenkor olyan kisbuszt, amelyik alkalmas tolókocsi szállítására is?

Valami fojtott neszt hallott válaszul. Hua köhögött.

– Beteg vagy? – Jeevan az ajtó felé tolta a kocsit.

– Jó éjt, Jeevan!

Hua letette a telefont, és Jeevan magára maradt a hóban. Megszállottként sietett vissza a boltba. A következő kocsiban csak vécépapír volt. Az azt követőben újabb konzervek, mirelit hús és aszpirin, szemeteszsákok, hipó, szigetelőszalag.

– Egy jótékonysági alapítványnak dolgozom – mondta a pénztárosnak, amikor harmadszorra vagy negyedszerre ment el előtte, de a lány nem igazán figyelt rá. Egyfolytában fel-felnézett a filmelőhívó pult fölötti kis tévére, és gépiesen szkennelte be Jeevan vásárlását. Amikor hatodszorra ment vissza a boltba, Jeevan felhívta Laurát, de a hangposta kapcsolt csak be.

– Laura – kezdte. – Laura!

Arra gondolt, jobb, ha közvetlenül beszél vele, és már majdnem tizenegy ötven volt, nem volt erre ideje. Még egy kocsit telepakolt étellel, sietve vágott át a kenyér- és virágillatú világon, ezen a szinte már ködbe veszett helyen, és egyre csak Franken járt az esze fenn, a huszonkettedik emeleten lévő lakásában, magányosan a hóviharban, egyedül az álmatlanságával, a könyvprojektjével, az egynapos New York Timesszal és Beethovennel. Jeevan a legszívesebben már ott is lett volna nála. Úgy döntött, később telefonál csak Laurának, aztán meggondolta magát, és felhívta a vezetékes számát, miközben már megint a pultnál állt, és próbálta elkerülni a szemkontaktust a pénztárossal.

– Jeevan, hol vagy? – Laura hangja enyhén vádlónak hangzott. Jeevan a kasszás kezébe nyomta a hitelkártyáját.

– Nézted a híreket?

– Kellett volna?

– Ez az influenzajárvány, Laura. Komoly.

– Az az izé az oroszoknál vagy hol? Hallottam róla.

– Most már nálunk van. És rosszabb, mint bárki hitte volna. Épp most beszéltem Huával. El kell menned a városból! – Épp időben nézett fel, hogy lássa, hogyan mered rá a pénztáros.

– Kell? Micsoda? Jeevan, hol vagy?

A férfi épp a nevét kanyarította a kis papírdarab aljára, és a kijárat felé tuszkolta a kocsit, ahol a bolt rendezett világa véget ért, és a hóvihar őrjöngése kezdetét vette. Nehéz volt fél kézzel irányítani a megrakott kocsit. Már öt másik várta szanaszét a virágládák és padok közé ékelve. Vékony hóréteg ülte meg őket.

– Csak kapcsold be a tévét, Laura!

– Tudod, hogy nem szeretek híreket nézni alvás előtt! Megint pánikrohamod van?

– Mi? Nem, nem, a bátyámhoz megyek, hogy megnézzem, minden rendben van-e vele.

– Miért ne lenne?

– Nem is figyelsz rám! Sosem figyelsz rám! – Jeevan tudta, milyen kicsinyes, hogy ilyesmit mond egy lehetséges influenza-világjárvány kellős közepén, de nem tudta megállni. Belökte a kocsit a többi közé, és visszarohant a boltba. – El sem hiszem, hogy otthagytál a színházban – folytatta. – Otthagytál a színházban, miközben épp egy halott színészt próbáltam újraéleszteni!

– Jeevan, áruld már el, hol vagy!

– Egy szupermarketben. – Tizenegy ötvenöt volt. Az utolsó kocsiban csupa jutalomfalat volt: zöldség, gyümölcs, zacskószám a narancs és a citrom, tea, kávé, keksz, só, tartós sütemény. – Figyelj, Laura, nem akarok veszekedni. Ez az influenza komoly és nagyon gyors.

– Mi gyors?

– Az influenza, Laura. Nagyon gyors. Hua mondta. Nagyon gyorsan terjed. Azt hiszem, érdemes lenne elhagynod a várost. – Az utolsó pillanatban betett a kocsiba egy csokor nárciszt is.

– Mi? Jeevan…

– Elég jól vagy hozzá, hogy felszállj egy repülőre – mondta Jeevan –, és másnapra meghalsz. A bátyámnál leszek. Azt hiszem, érdemes lenne összecsomagolnod, és elmenned anyádhoz, mielőtt mindenki rájön, milyen komoly a helyzet, és eldugulnak az utak.

– Jeevan, aggódom! Teljesen paranoiásnak hangzol! Bocs, hogy otthagytalak a színházban, de nagyon fájt a fejem, és…

– Kérlek, kapcsold be a tévét! – mondta. – Vagy olvasd el a neten, mi történik, vagy bármi!

– Jeevan, kérlek, áruld el, hol vagy, és oda…

– Csak kapcsold be, Laura. Kérlek! – mondta, aztán letette a telefont, mert utoljára ért a kasszához, és elmúlt annak az ideje, hogy Laurával fecsegjen. Huára próbált nem is gondolni.

– Mindjárt zárunk – mondta a pénztáros.

– Ez volt az utolsó kör – válaszolt Jeevan. – Most biztos bolondnak tart.

– Láttam már rosszabbat.

A férfi csak most döbbent rá, hogy megijesztette a lányt. Hallhatott ezt-azt a telefonbeszélgetéseiből, és ott volt a tévé is azokkal a nyugtalanító hírekkel…

– Csak próbálok felkészülni.

– Mire?

– Sosem tudhatja az ember, mikor történik valami katasztrófa – mondta Jeevan.

– Az? – A lány a tévé felé intett. – Az is csak olyan lesz, mint a SARS – mondta. – Azt is úgy felfújták, aztán mindenki milyen hamar elfelejtette. – Nem hangzott valami magabiztosnak.

– Ez nem olyan, mint a SARS. El kéne mennie a városból. – Csak őszinte akart lenni, talán segíteni valamiféleképp a lánynak, de azonnal látta, hogy hibázott. A lány félt, de bolondnak tartotta. Kimérten Jeevan szemébe nézett, ahogy beszkennelte az utolsó pár árucikket, és egy percre rá Jeevan már újra kinn volt a hóban, és egy kecskeszakállas fiatalember a zöldségrészlegről bezárta mögötte az ajtót. Ott állt az utcán, hét hatalmas, megrakott bevásárlókocsival, amelyeket át kellett tolnia a bátyja házáig, teljesen átizzadva, mégis dideregve. Úgy érezte magát, mint aki megőrült, egy kicsit félt is, és minden gondolata peremén ott sötétlett Hua.

Majdnem egy órájába telt egyesével áttaszigálnia a bevásárlókocsikat a havon, keresztül Frank toronyházában az előcsarnokon, aztán bemanőverezni mindet a teherliftbe, melynek soron kívüli használatáért meg kellett kennie az éjszakai portás markát. Aztán több fordulóban felvinni mindent a huszonkettedik emeletre.

– Hobbitúlélő vagyok – magyarázta Jeevan.

– Nincsenek errefelé valami sokan – válaszolta a portás.

– Épp attól olyan ideális hely rá – mondta Jeevan egy kicsit nekivadulva.

– Mire ideális hely?

– A túlélésre!

– Értem – mondta a portás.

Hatvan dollárral később Jeevan egyedül állt a bátyja lakásajtaja előtt. A bevásárlókocsik a folyosón sorakoztak. Arra gondolt, talán idetelefonálhatott volna a boltból. Csütörtök éjjel egy óra volt, a folyosón minden ajtó zárva, az emelet csendes.

– Jeevan! – nézett fel rá Frank az ajtóhoz érve. – Örömteli meglepetés!

– Csak… – Jeevan nem is tudta, hol kezdje a magyarázkodást, csak hátrébb lépett, és erőtlenül a bevásárlókocsik felé intett beszéd helyett. Frank előrekormányozta a tolókocsiját, és kilesett a folyosóra.

– Látom, bevásároltál – jegyezte meg.

4

Az Elgin és Winter Garden Színművészeti Központ mostanra kiürült, kivéve a telefonján tetrisező éjjeliőrt az alsó előcsarnokban, és az ügyvezető producert, aki úgy döntött, az emeleti irodából veselkedik neki a rettegett telefonhívásnak. Meglepődött, hogy Arthur ügyvédje azonnal felvette a kagylót, végtére is éjjel egy óra volt már – bár persze az ügyvéd Los Angelesben volt. De a szórakoztatóipari ügyvédek este tízig dolgoztak volna a nyugati parton? A producer arra jutott, nyilván az ő szakterületükön a szokásosnál is nagyobb a verseny. Közölte vele Arthur halálhírét, aztán ő is hazament.

Az ügyvéd, aki egész életében munkamániás volt, és arra képezte magát, hogy húszperces turbóalvásokkal maradjon életben, két órát töltött Arthur Leander végrendeletének, majd Arthur összes e-mailjének átböngészésével. Akadt pár lezáratlan ügy. Felhívta Arthur legjobb barátját, akivel egy kínos vacsorán találkozott egyszer Hollywoodban. Reggel egy sor egyre ingerültebb telefonbeszélgetés után Arthur legjobb barátja elkezdte végigtelefonálni Arthur volt feleségeit.

5

Miranda Malajzia déli partvidékén volt, amikor megkapta a hívást. Egy hajózási vállalat igazgatójaként egy hétre érkezett, hogy – a főnöke szavaival élve – megnézze, mi a helyzet a terepen.

– Terepen? – kérdezett vissza Miranda.

Leon elmosolyodott. Egymás mellett volt az irodájuk, ugyanazt a Central Park-i kilátást élvezték. Ekkor már hosszú ideje dolgoztak egymással. A bő évtized során túléltek két vállalati átalakítást és egy céges költözést Torontóból New Yorkba. Nem lehetett volna barátoknak mondani őket, abból a szempontból semmiképp sem, hogy nem találkoztak az irodán kívül, de Miranda a legbarátibb szövetségeseként tartotta számon Leont.

– Igazad van, nem a legszerencsésebb megfogalmazás – válaszolt a férfi. – Mi a helyzet a tengeren, ha úgy jobb.

Ez volt az az év, amikor a világ teherflottájának tizenkét százaléka a maláj partok közelében horgonyzott. A konténerhajókat veszteglésre kényszerítette a gazdasági összeomlás. Napközben a hatalmas hajók szürkésbarna árnyak voltak a világ peremén, az éleiket elmosta a pára. Hajónként két-hat fős legénység rótta az üres termeket és folyosókat, a lépteik visszhangoztak az ürességben.

– Magányos munka – mondta az egyikük Mirandának, amikor a nő céges helikoptere leszállt a fedélzetre egy tolmáccsal és a legénység helyi fejével együtt. A vállalatnak vagy tucatnyi hajója horgonyzott errefelé.

– Nem hagyhatják el magukat odakinn – magyarázta Leon. – A helyi főnök nem rossz, de azt akarom, hogy tudják, a vállalat uralja a helyzetet. Nem tehetek róla, folyton egy armadára való bulihajó lebeg a szemem előtt!

De az emberek komolyak voltak, visszafogottak, és féltek a kalózoktól. Miranda beszélt olyannal is, aki már három hónapja nem járt a parton.

Aznap este a szálloda előtti parton megmagyarázhatatlan magány tört a nőre. Azt hitte, mindent tud erről az elhagyatott flottáról, amit csak érdemes, de nem volt felkészülve a szépségére. A hajókat kivilágították, hogy ne ütközzenek egymásnak a sötétben, és amikor Miranda kinézett a tengerre, hajótöröttnek érezte magát egy sötét parton, míg a látóhatáron lobogó fények titokzatosnak és lehetetlenül messzinek tűntek, akár egy tündérmese királysága. A telefonját babrálta, hívást várt egy barátjától, de amikor a készülék rezegni kezdett, nem ismerte fel a kijelzőn felvillanó számot.

– Halló? – A közelben egy párocska spanyolul beszélgetett. Miranda az elmúlt néhány hónapban kezdte el tanulni a nyelvet, és minden harmadik-negyedik szót értett.

– Miranda Carroll? – Férfihang volt, már-már ismerős, és nagyon brit.

– Igen. Kivel beszélek?

– Nem hinném, hogy emlékszel rám, de egyszer, még évekkel ezelőtt összefutottunk egy partin Cannes-ban. Clark Thompson vagyok. Arthur barátja.

– Találkoztunk még utána – válaszolt Miranda. – Eljöttél arra a vacsorára Los Angelesben.

– Igen – helyeselt a férfi. – Igen, persze, hogy is felejthettem el! – Természetesen nem felejtette el, értette ki belőle Miranda. Clark csak tapintatos volt. A férfi megköszörülte a torkát. – Miranda – kezdte. – Tartok tőle, hogy igen rossz hírrel hívtalak. Talán jobb lenne, ha leülnél.

Az asszony állva maradt.

– Mondjad! – válaszolta.

– Miranda, Arthur tegnap éjjel meghalt szívrohamban. – A fények a tengeren egymásba fonódó pettyek láncává olvadtak. – Nagyon sajnálom. Nem akartam, hogy a hírekből értesülj róla.

– De hát most találkoztam vele – hallotta Miranda a tulajdon hangját. – Két hete Torontóban voltam!

– Nehéz felfogni. – Clark ismét megköszörülte a torkát. – Sokkoló, és… tizennyolc éves korom óta ismertem. Én sem tudom elhinni.

– Kérlek – mondta a nő –, tudsz még valamit arról, hogy mi történt?

– Tulajdonképpen, nos, remélem, nem tartod tiszteletlenségnek, ha azt mondom, hogy talán Arthur magához illőnek tartotta volna, de szóval a színpadon halt meg. Úgy tudom, a Lear király negyedik felvonásában kapott szívrohamot.

– Egyszerűen csak összeesett?

– Úgy tudom, két orvos is volt a közönségben, felmentek a színpadra, amikor látták, mi történt, és próbáltak segíteni rajta. Semmit sem tehettek már érte. Amikor beértek a kórházba, megállapították a halál beálltát.

Ezek szerint ez a vége, gondolta, miután végzett a hívással. Megnyugtatta a helyzet banalitása. Egyszer csak felhívnak külföldön, és ennyi: akiről egykor azt hitted, együtt öregedtek majd meg, eltávozott a világból.

A spanyol beszélgetés folytatódott nem messze tőle a sötétben. A hajók tovább ragyogtak a horizonton, még mindig nem rezzent szellő sem. New Yorkban reggel volt. Miranda elképzelte, ahogy Clark leteszi a telefont a manhattani irodában. Mindez annak a korszaknak a legutolsó hónapjában történt, amikor még meg lehetett nyomni pár gombot egy telefonon, hogy beszélhessen valakivel a világ túlsó felén.

6

Részleges lista:

Többé nem ugrik senki alulról zölden kivilágított, klórozott vízzel teli medencébe. Többé nem játszanak meccseket reflektorfényben. Többé nem rajzanak a bogarak a veranda lámpája körül egyik nyáréjszakán sem. Többé nem siklanak vonatok a városok felszíne alatt a harmadik, elektromos sín halálos erejétől hajtva. Többé nincsenek városok sem. Többé nincsenek filmek, vagy csak nagy ritkán, vagy csak úgy, hogy a generátor hangja elfojtja a párbeszédek felét, és úgy is csak eleinte, amíg ki nem fogy a generátorokból az üzemanyag, mert a gépkocsikba való benzin pár év után megromlik. A repülőgépek kerozinja tovább eláll, de nehezebb hozzájutni.

Többé nem fénylenek a kijelzők a félhomályban, ahogy az emberek a tömeg fölé emelt telefonnal fényképezik a koncertszínpadot. Többé koncertszínpadok sincsenek, nem ragyogja be őket a cukorkaszín halogénfény, nincs több elektronika, punk, nincs több elektromos gitár.

Nincs több gyógyszer sem. Többé nem biztos, hogy túl lehet élni azt a karcolást az ember kezén, vagy ha megvágta az ujját, miközben zöldséget aprított ebédre, vagy ha egy kutya megharapta.

Többé senki nem repül. Nem pillantja meg a városokat az égből a repülő ablakán át, nem látja a felvillanó fénypettyeket; nem néz le senki tízezer méter magasból, nem képzeli el, miféle életeket világít meg épp akkor az a fény odalenn. Nincs több repülő sem, udvarias felszólítás, hogy helyezze az ülése háttámláját függőleges helyzetbe, és hajtsa fel a tálcát – de nem, ez nem igaz, mert repülők azért még akadnak itt-ott. Mozdulatlanul pihennek a kifutópályákon és a hangárokban. A hó felgyülemlik a szárnyukon. Hideg időben ideális élelmiszerraktárak. Nyáron a gyümölcsösök közelében hagyott gépeket tálcára rakott gyümölcsökkel töltik meg, hogy megszárítsák a forró fémkemencében. A kamaszok dugni lopakodnak fel. A rozsda kivirágzott és csíkokban terjed.

Többé nincsenek országok sem, a határokat nem őrzi senki.

Nincs tűzoltóság, sem rendőrség. Megszűnt az útkarbantartás, nem járnak a kukások. Nem száll fel több űrhajó Cape Canaveralból, sem a bajkonuri Koszmodromból, Vandenburgból, Pleszeckből, Tanegasimából, nem perzsel magának utat az atmoszférán át az űrbe.

Többé nincs internet. Nincs közösségi média, többé senki sem görgeti le álnok és ideges remények, ételfotók, segélykérések, elégedett bejelentések és egész vagy összetört szívekkel megtűzdelt párkapcsolati státuszok, tervezett találkozók, panaszok, Halloweenre medvének vagy paprikának öltöztetett gyerekek képeinek hosszú litániáját. Többé senki nem olvas és nem kommentel mások életéről, és ettől nem érzi magát kicsit kevésbé magányosnak a szobája mélyén. Többé nincsenek avatárok sem.

2.
Szentivánéji álom

7

Húsz évvel a légi közlekedés végnapjai után az Utazó Szimfónia szekerei lassan gurultak a fehéren izzó égbolt alatt. Július vége volt, és az első kocsi végére erősített, huszonöt éves hőmérő 106 Fahrenheitet, 41 Celsiust mutatott. Közel jártak a Michigan-tóhoz, bár innen nem lehetett látni a vizet. A fák sűrűn benőtték az út mindkét oldalát, és előrobbantak a beton repedéseiből. A csemeték meggörbültek a kocsik súlya alatt, és a lágy levelek végigsimítottak a lovak és a Szimfónia tagjainak a lábán. A hőhullám már egy hete nem mutatta enyhülés jelét.

A legtöbben gyalogoltak, hogy a lovakra kevesebb teher háruljon. Így is gyakrabban meg kellett velük pihenni az árnyékban, mint bárki szerette volna. A Szimfónia nem ismerte túl jól ezt a vidéket, és szívesen kikeveredett volna már innen, de ebben a hőségben képtelenség volt gyorsan haladni. Lassan sétáltak, fegyverrel a kézben: a színészek a szövegüket gyakorolták, a zenészek próbáltak nem odafigyelni a színészekre. A felderítők veszély után kutattak az úton előttük és mögöttük egyaránt.

– Próbának nem is rossz – jegyezte meg a rendező aznap valamivel korábban. Gil hetvenkét éves volt, és most épp a második szekér platóján ücsörgött: a lába már nem volt olyan, mint ifjúkorában. – Ha bizonytalan területen is tudja az ember a szerepét, nem fog belesülni a színpadon sem!

– Lear jő – mondta Kirsten. Húsz évvel korábban, élete azon szakaszában, amire szinte egyáltalán nem emlékezett, volt egy aprócska, néma szerepe a Lear király torontói, rövid ideig futó változatában. Most autógumiból szabott talpú szandálban járt, és három kést hordott az övébe tűzve. A dráma puhafedelű változatában sárgával voltak kiemelve a színpadi utasítások. – Virágokkal – folytatta – ábrándszerűleg ékesítve.

– De ki jön itt? – mondta az Edgar szerepét tanuló színész. Augustnak hívták, és csak nemrégiben kezdett színészkedni. Ő volt a másodhegedűs, és titokban verseket írt, ami azt jelentette, hogy a Szimfóniában senki sem tudta, hogy költő, csak Kirsten és a hetedik gitáros. – Ép elme urát így nem… urát így nem… súgó?

– Cifrázza fel – válaszolta Kirsten.

– Kösz. Ép elme urát így nem cifrázza fel.

A szekerek egykor kisteherautók voltak, de most acél- és fakerekeken gördültek, és lovak húzták mindet. A benzinkorszak végével feleslegessé vált alkatrészeket mind kiszerelték, nem volt bennük sem motor, sem üzemanyag-ellátó egységek, kivettek mindent, amit a húsz évnél fiatalabbak sosem láttak még működésben, a vezetőfülke tetejére pedig padot ácsoltak a kocsisnak. A vezetőfülkékből is kitéptek mindent, ami többletsúlyt jelentett volna, de amúgy érintetlenül hagyták őket, zárható ajtóval és nehezen betörhető autóüveg-ablakokkal, mert amikor veszélyes területen utaztak át, jó érzés volt viszonylag biztonságos helyre tenni a gyerekeket. A szekerek fő építményei, a ponyvával letakart léckeretek a platóra kerültek. Mindhárom kocsin acélszürkére festették a ponyvát, és mindkét oldalon fehérrel ráfestették az Utazó Szimfónia nevét.

– Nem, senki nem bánthat, hogy pénzt csináltam – vetette hátra Dieter a válla fölött. Lear szerepét játszotta, bár valójában nem volt még elég idős hozzá. Dieter valamivel a többi színész előtt ballagott, és a kedvenc lovának pusmogott. A lónak, Bernsteinnek, hiányzott a fél farka, mert az első csellós előző héten újrahúzta a vonóját.

– Ó – válaszolta August –, szívrepesztő látomány!

– Tudjátok, mi a szívrepesztő? – mordult fel a harmadik trombitás. – Háromszor egymás után végighallgatni a Lear királyt kánikulában.

– Tudjátok, mi a még szívrepesztőbb? – A tizenöt éves Alexandra volt a Szimfónia legfiatalabb színésze. Csecsemőkorában találták az úton. – Hogy négy napig kell utazni egyik várostól a másikig a lakott vidék peremén túl!

– Mit jelent az, hogy szívrepesztő? – kérdezte Olivia. Hatéves volt, a tubás és egy Lin nevű színésznő kislánya, és a második kocsi platóján utazott Gillel és egy plüssmackóval.

– Pár órán belül megérkezünk St. Deborah by the Waterbe – mondta Gil. – Aggodalomra semmi ok!

Először az influenza robbant neutronbombaként a föld felszínén, utána jött az összeomlás sokkja, a leírhatatlan, első évek, amikor mindenki úton volt, míg csak mind meg nem értették, hogy bármennyit mennek is, nem találnak olyan helyet, ahol minden változatlanul folytatódik, mint annak előtte, és akkor letelepedtek, ahol tudtak. Hogy biztonságra leljenek, kis csoportokba gyűltek az út menti pihenőállomásokon, a régi éttermekben, elhagyott motelekben. Az Utazó Szimfónia az átalakult világ települései között vándorolt, már az összeomlás után öt évvel nekivágtak az útnak. A karmester ekkoriban szervezte össze maroknyi megmaradt barátját a régi katonazenekarból, elhagyták a légitámaszpontot, ahol éltek, és nekivágtak az ismeretlennek. Addigra a legtöbben letelepedtek már valahol, mert a harmadik évre a benzin mind megromlott, és senki sem gyalogolhat örökké. Miután hat hónapig utaztak városról városra – a város szót igen tágan értelmezve, hiszen néha csak négy-öt családról volt szó, akik összeverődtek egy kamionpihenőben –, a karmester zenekara belefutott Gil Shakespeare-színészekből álló társulatába, akik együtt menekültek el annak idején Chicagóból, aztán pár évet egy tanyán dolgoztak, majd három hónapon át vándoroltak. A két társaság egyesítette erőit.

Húsz évvel az összeomlás után még mindig úton voltak, oda-vissza járták a Huron- és a Michigan-tavak partvidékét, nyugaton fel egész Traverse Cityig, északkeleten a 49. szélességi fokon túl Kincardine-ig. Dél felé a St. Clair folyót követve leértek Marine City és Algonac két halászvároskájához, aztán indultak vissza. Ez a vidék mostanra már többnyire békés volt. Más utazókkal csak nagy ritkán akadtak össze, olyankor is főleg vándorárusokkal, akik mindenféle vackot vittek egyik városból a másikba. A Szimfónia zenét játszott – klasszikust, jazzt, az összeomlás előtti popslágerek áthangszerelt változatait – és Shakespeare-t. Az első pár évben néha modern drámákat is színre vittek, de ami megdöbbentő volt, és amire senki sem számított: a közönség láthatóan jobban értékelte Shakespeare-t minden más előadásuknál.

– Az emberek a legjobbat akarják, amit a világ adhat – jegyezte meg Dieter. Nehezére esett a jelenben élnie. A főiskolán egy punkbandában játszott, és vágyott az elektromos gitár hangjára.

Most már alig két órára lehettek St. Deborah by the Watertől. A Lear-próba elhalt valahol a negyedik felvonás közepénél; mindenki fáradt volt, és kezdtek elszabadulni az indulatok. Megálltak, hogy pihentessék a lovakat, és Kirsten, akinek egyáltalán nem volt pihenhetnékje, előrement pár lépésnyit, és nekiállt kést dobálni egy fába. Először öt lépésről dobott, aztán húszról. A fém megnyugtató koppanással állt a fába. Amikor a Szimfónia ismét útnak eredt, felmászott a második kocsi platójára, ahol Alexandra pihenés közben egy jelmezt javítgatott.

– Oké – vette fel Alexandra egy korábbi beszélgetés fonalát –, szóval, amikor láttad a számítógép képernyőjét Traverse Cityben…

– Akkor…?

Traverse Cityben, a nemrégiben meglátogatott városkák egyikében egy feltaláló elektromos rendszert állított össze a padlásán. Méreteit tekintve szerény volt, egy szobabicikli, amellyel hosszas tekerés után fel lehetett tölteni egy laptopot, de a feltalálónak nagyratörő tervei voltak: valójában nem is az elektromos rendszer érdekelte, hanem az internetet kereste. A Szimfónia fiatalabb tagjai közül erre néhányan fellelkesedtek, mert eszükbe jutottak a WiFiről és az elképzelhetetlen Felhőről szóló mesék, és kíváncsiak voltak, hátha valahol még megvan valahogy az internet is, ahogy láthatatlan kis fénypettyekként úszik körülöttük a levegőben.