Veronica Roth

A HŰSÉGES

A trilógia harmadik kötete

Ciceró Könyvstúdió

A mű eredeti címe: Allegiant

Fordította: logos

Szerkesztette: Rudolf Anna

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

A sorozat további kötetei:

Veronica Roth: A beavatott

Veronica Roth: A lázadó

Veronica Roth: A hűséges

Copyright © 2013 by Veronica Roth

Published by arrangement with HarperCollins Publishers

©  logos, Hungarian translation, 2014

©  Ciceró Könyvstúdió, magyar kiadás, 2014

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-539-938-3

Kiadja Ciceró Könyvstúdió

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás
Felelős szerkesztő: Till Katalin

Jo-nak, aki utat mutat nekem és kitartásra tanít

Választ kell adni minden kérdésre, amely megválaszolható

– de legalábbis minden kérdéssel foglalkozni kell.

A logikát nélkülöző gondolatokat meg kell kérdőjelezni abban

a pillanatban, hogy felmerülnek. A helytelen válaszokat

kötelességünk helyesbíteni. A helyes válaszokat

pedig meg kell erősíteni.

– A Műveltek kiáltványából

ELSŐ FEJEZET

TRIS

Fel-alá járkálok a cellánkban, a Műveltek központjában, és közben a fülemben csengenek a szavai: „A nevem Edith Prior, és sok minden van, amit boldogan elfelejtek.”

– Úgy érted, sohasem találkoztál vele? Képeken sem láttad? – kérdezi Christina. Sérült lábát felpolcolta egy párnával, miután meglőtték kétségbeesett akciónk közben, hogy megmutassuk az Edith Prior-féle videofelvételt a városunk lakóinak. Akkor fogalmunk sem volt róla, mi hangzik el benne – vagy hogy megrendíti-e majd az alapot, amelyen mi magunk és a csoportok állnak, és amelyre azonosságtudatunk is épül.

– Mondtam már neked, hogy nem – felelem. A fal elé érkezve megfordulok. – Prior az édesapám neve… volt. Úgyhogy a családunk apai ágáról kell származnia. Az Edith azonban Önfeláldozó név, az édesapám rokonai pedig egészen biztosan Műveltek voltak, úgyhogy…

– Akkor idősebbnek kell lennie – állapítja meg Cara, fejét a falnak támasztva. Innen szemlélve pontosan úgy néz ki, mint a fivére, Will, a barátom, akit lelőttem. Cara most felegyenesedik, Will szelleme pedig eltűnik. – Néhány nemzedékkel ezelőtt élhetett. Az egyik ősöd.

– Ősöm. – A szó régről ismerősnek cseng. Mintha egy szétesőben lévő tégla lenne. Megérintem a cella egyik falát, miközben megfordulok. Hideg és fehér.

Az egyik ősöm ő. És íme, az örökség, amelyet rám hagyott: függetlenség a csoportoktól a felismeréssel párosulva, hogy Elfajzott voltom fontosabb, mint sejthettem volna. A puszta létezésem üzeni, hogy el kell hagynunk ezt a várost, és fel kell ajánlanunk a segítségünket mindenkinek, aki odakint tartózkodik.

– Tudni akarom – mondja Cara, egyik kezével végigsimítva az arcát. – Tudnom kell, mennyi ideje vagyunk itt. Abbahagynád a járkálást egy percre, kérlek?

Megtorpanok a cella kellős közepén, és a szemöldökömet felvonva nézek rá.

– Bocsánat – dünnyögi.

– Nincs semmi baj – szólal meg Christina. – Túl hosszú ideje vagyunk már itt.

Napok teltek el azóta, hogy Evelyn néhány kurta paranccsal úrrá lett a fejetlenségen a Műveltek központjának előterében, és az összes foglyot felhurcolták a harmadik emeleti cellákba. Egy csoportnélküli asszony jött oda hozzánk, hogy ellássa a sebeinket és fájdalomcsillapítót adjon. Többször is étkeztünk és lezuhanyoztunk azóta, de még senkitől sem sikerült megtudnunk, mi folyik odakint, bármilyen erélyesen kértem.

– Azt hittem, Tobias itt lesz mostanra – jegyzem meg, lehuppanva az ágyam szélére. – Hol van?

– Lehet, hogy még mindig dühös rád, amiért hazudtál neki, és szövetkeztél az apjával a háta mögött – feleli Cara.

Éles pillantást vetek rá.

– Négyes nem szokott ilyen kicsinyesen viselkedni – jegyzi meg Christina, vagy azért, hogy visszafogja Carát, vagy hogy engem megnyugtasson. Nem tudom eldönteni. – Történnie kell valaminek, ami távolmaradásra kényszeríti. Azt kérte tőled, bízzál benne.

A káosz közepette, amikor mindenki üvöltözött, a csoportnélküliek pedig a lépcső felé próbáltak tuszkolni bennünket, belekapaszkodtam Tobias inge szegélyébe, nehogy elveszítsem. Átfogta a csuklómat és eltolt magától, e szavak kíséretében: Bízz bennem! Menj oda, ahová mondják!

– Igyekszem – felelem. És ez igaz is. Próbálok bízni benne. Csakhogy minden porcikám, minden sejtem és idegszálam a szabadság felé törekszik: nemcsak ebből a cellából akarok kiszabadulni, hanem rajta túl, a város börtönéből is.

Látnom kell, mi van a kerítés mögött.

MÁSODIK FEJEZET

TOBIAS

Valahányszor ezeken a folyosókon járok, eszembe jutnak a napok, amikor itt raboskodtam, mezítlábasan, és a lüktető fájdalom minden mozdulatomra belém hasított. És ehhez az emlékhez társul egy másik is: amikor a halálba tartó Beatrice Priorra vártam, öklömet az ajtóra tapasztva, és Peter, aki a hátára vetve tartotta Beatrice-t, közölte velem, hogy csak elkábították.

Gyűlölöm ezt a helyet.

Most nem olyan tiszta, mint amikor még a Műveltek központjához tartozott: jelenleg háború dúl az épületben, golyók ütötte lyukakat látni a falakon, szétlőtt villanykörték üvegszilánkjai hevernek szanaszét. Sáros lábnyomokon lépdelve, pislogó fényű lámpák alatt haladok Tris cellája felé. Kérdés nélkül beengednek, mert magamon viselem a csoportnélküliek jelképét – fekete karszalagot, rajta karikával –, és mert az arcvonásaim Evelynéire emlékeztetnek. Tobias Eaton neve szégyenteljes volt korábban, most azonban jól hangzik.

Odabent Tris a földön kuporog, szorosan Christina mellett, Carával szemközt. Az én Trisem sápadtnak és apró termetűnek tűnik most – végső soron az is –, és mégis uralja a helyiséget.

Tágra nyílt szemét rám szegezi. Talpra áll, szorosan átöleli a derekamat, arcával a mellkasomhoz simul.

Egyik kezemmel megszorítom a vállát, a másikkal végigsimítom a haját. Még mindig meglep, hogy a tincsei véget érnek a nyakánál. Örültem, amikor rövidre vágta a haját, mert ez a frizura már egy harcoshoz illett, nem pedig egy lányhoz, és tudtam, hogy akkor erre volt szüksége.

– Hogyan sikerült bejutnod ide? – kérdezi halk, tiszta hangon.

– Úgy, hogy Tobias Eaton vagyok – felelem, mire elneveti magát.

– Persze, ezt mindig elfelejtem. – Kissé hátrahajol, hogy szemügyre vegyen. Rebbenő a tekintete. Mintha ő maga egy halom avar lenne, amelyet mindjárt szétszór a szél. – Mi folyik itt? Mi tartott ilyen sokáig?

Kétségbeesett és könyörgő a hangja. Engem is borzalmas emlékek kötnek ehhez a helyhez, de az övéi még rettenetesebbek. Az út a kivégzéshez, a bátyja árulása, a félelemszérum… Ki kell mentenem őt innen.

Cara érdeklődve pillant fel. Feszengek, mintha fészkelődnék a bőrömben, amely már nem lenne jó rám. Utálom a közönséget.

– Evelyn lezárta a várost – szólalok meg. – Az engedélye nélkül senki sem tehet egyetlen lépést sem. Néhány nappal ezelőtt beszédet mondott arról, hogy fogjunk össze az elnyomóink ellen, akik odakint vannak.

– Elnyomók? – kérdezi Christina. Elővesz egy fiolát a zsebéből, és a szájába önti a tartalmát. Gondolom, fájdalomcsillapító, és a lábába fúródott lövedék miatt szedi.

A zsebembe csúsztatom a kezem.

– Evelyn és valójában sokan mások is úgy vélik, nem volna szabad elhagynunk a várost csak azért, hogy segítsünk néhány emberen, akik idejuttattak minket, hogy később felhasználhassanak bennünket. Ők meg akarják gyógyítani ezt a várost, hogy megoldják a gondjainkat ahelyett, hogy elmennek innen mások problémáit orvosolni. Ez persze csak az én olvasatom – fejtegetem. – Gyanítom, hogy ez az érvelés kényelmes az édesanyám számára, mert amíg itt vagyunk, ő irányít bennünket. Amint távozunk innen, nincs többé hatalma felettünk.

– Remek. – Tris meresztgeti a szemét. – Ő persze a legönzőbb megoldást választaná.

– Igazat adok neki ebben. – Christina ujjai a fiola köré fonódnak. – Nem állítom, hogy nem akarom itthagyni a várost, hogy megtudjam, mi van odakint, de itt is épp elég sok minden történik. Hogyan kellene segítenünk azon a néhány emberen, akikkel még sohasem találkoztunk?

Tris elgondolkodva harapdálja belülről az arcát.

– Nem tudom – vallja be.

Az órám épp hármat mutat. Túl hosszú ideje vagyok itt – elég régóta ahhoz, hogy felkeltsük Evelyn gyanúját. Azt mondtam neki, azért jöttem ide, hogy szakítsak Trisszel, és nem fog sokáig tartani. Nem tudhatom, elhitte-e vagy sem.

– Ide hallgassatok, én mindenekelőtt azért jöttem ide, hogy figyelmeztesselek benneteket – mondom. – Az összes fogvatartott tárgyalása elkezdődött már. Egytől egyig beadják majd nektek az igazságszérumot, és ha hatni fog rátok, elítélnek titeket árulásért. Gondolom, ezt mindannyian szeretnénk elkerülni.

– Elítélnek árulásért? – Tris ráncolja a homlokát. – Hogyan minősülhet árulásnak az, ha valaki felfedi az igazságot az egész város előtt?

– A vezetőiddel szembeni engedetlenség miatt az – felelem.

– Evelyn és a hívei nem akarják elhagyni a várost. Nem fognak köszönetet mondani neked azért, hogy bemutattad azt a videofelvételt.

– Pont olyanok, mint Jeanine! – Tris úgy hadonászik az öklével, mintha meg akarna ütni valamit, de semmi sincs a keze ügyében. – Bármire hajlandóak, csak hogy eltitkolják az igazságot. És mindezt miért? Hogy királyok lehessenek a maguk törpeállamában? Ez nevetséges.

Nem mondom ki, de részben egyetértek az édesanyámmal. Akár Elfajzott vagyok, akár nem, semmivel sem tartozom azoknak az embereknek, akik a város határain túl élnek. Korántsem vagyok biztos abban, hogy fel szeretném áldozni magam az emberiség problémáinak megoldása érdekében, bármit jelentsen ez.

Csakhogy igenis el akarok menni innen – olyan kétségbeesetten, ahogyan egy vad és veszett állat próbál menekülni a csapdából. Készen arra, hogy csontokat roppantson össze.

– Lehetséges – mondom óvatosan. – Amennyiben az igazságszérum hatni fog rád, biztosan bűnösnek találnak.

– Amennyiben hatni fog? – kérdezi Cara összehúzott szemmel.

– Elfajzott – mondja neki Tris, a saját fejére mutatva. – Emlékszel?

– Ez lenyűgözően érdekes. – Cara visszadug a tarkóján ülő kontyba egy kiszabadult tincset. – De nem jellemző. Az én tapasztalataim szerint az Elfajzottak többsége nem rezisztens az igazságszérummal szemben. Nem értem, te miért vagy az.

– Te és az összes többi Művelt sem, akik belém böktek már egy tűt – csattan Tris válasza.

– Összpontosíthatnánk a lényegre, kérlek? Azt szeretném, ha nem kellene megszöktetnem titeket a börtönből – mondom. Hirtelen mindennél jobban vágyom a megnyugvásra, ezért Tris keze után nyúlok, ő pedig odakínálja: ujjait összekulcsolja az enyéimmel. Nem szoktuk meggondolatlanul megérinteni egymást, ezért minden érintésünknek jelentősége van: erőt ad és megkönnyebbülést is jelent.

– Rendben, rendben – mondja, ez alkalommal gyöngéden. – Mire gondoltál?

– Ráveszem Evelynt, hogy hármatok közül te tégy tanúvallomást elsőként – felelem. – Nem kell mást tenned, mint előadni egy hazugságot, amely tisztázza Christinát és Carát, és aztán megismételned ugyanezt az igazságszérum hatása alatt is.

– Miféle hazugságra van szükség ehhez?

– Úgy gondoltam, ezt rád bízom – felelem. – Hiszen te ügyesebben hazudsz.

Tudom, miközben kimondom, hogy fájdalmas ez mindkettőnk számára, olyan sokszor hazudott már nekem. A szavát adta, hogy nem hívja ki maga ellen a sorsot a Műveltek központjában, ahol Jeanine egy Elfajzott feláldozását követelte, és mégis megtette. Azt ígérte, otthon marad a Műveltek támadása idején, de aztán a Műveltek központjában bukkantam rá, ahol az apámmal szövetkezett. Értem én, mi vitte rá minderre, de ez még nem jelenti azt, hogy ne rendült volna meg miatta a kapcsolatunk.

– Így igaz – állapítja meg és a cipőjét nézi. – Rendben. Majd kitalálok valamit.

Megfogom a karját.

– Beszélek Evelynnel a tárgyalásodról. Megpróbálom elérni nála, hogy minél korábbra tűzzék ki.

– Köszönöm.

Ismét érzem a most már ismerős késztetést: szeretnék kiszakadni a testemből és közvetlenül a gondolataira hatni. Most döbbenek rá: ez ugyanaz a vágy, amely arra sarkall, hogy csókoljam meg, valahányszor találkozom vele, mert a legkisebb távolság is dühít, amely elválaszt tőle. Az ujjaink, melyek az imént még lazán fonódtak egymásba, most erősen kapaszkodnak: a tenyere nyirkosan tapad, az enyém néhol kérges, mivel sokszor kellett mozgó vonatokra felkapaszkodnom. Tris most sápadtnak és kicsinek látszik, de a szeme tükre a határtalan égboltra emlékeztet, amelyet a valóságban még sohasem láttam, csak álmodtam róla.

– Ha csókolózni akartok, tegyétek meg nekem azt a szívességet, hogy szóltok előre, hogy máshová nézhessek – kéri Christina.

– Azt szeretnénk – feleli Tris. És úgy is történik.

Megérintem az arcát, hogy lassítsam a csókunk iramát, és ajkainkkal összekapaszkodva érezhessek minden pontot, ahol érintkezünk és elválunk egymástól. Élvezem a levegőt, amelyet együtt lélegzünk be a következő pillanatban, és érzem, hogyan ér az orra az enyémhez. Azon gondolkodom, mit mondjak, de túlságosan bensőséges természetű, úgyhogy inkább magamban tartom. A következő pillanatban arra jutok, nem érdekel.

– Bárcsak kettesben lennénk! – sóhajtom, miközben kihátrálok a cellából.

Elmosolyodik.

– Én szinte mindig erre vágyom.

Miközben behúzom az ajtót, látom, hogy Christina okádást mímel, Cara pedig nevet. Tris karja élettelenül lóg a törzse mellett.

HARMADIK FEJEZET

TRIS

– Szerintem mindannyian idióták vagytok. – A kezem összehúzva pihen az ölemben, mint egy alvó kisgyermeké, a testem elnehezedett az igazságszérum hatására, a szemhéjamon izzadságcseppek gyöngyöznek. – Hálásnak kellene lennetek nekem ahelyett, hogy vallattok.

– Hálásnak kellene lennünk neked azért, hogy szembeszegültél a csoportod vezetőinek utasításaival? Mondjunk köszönetet, mert megpróbáltad megakadályozni, hogy az egyik csoportvezetőd megölje Jeanine Matthewst? Árulóként viselkedtél. – Evelyn Johnson szinte köpve mondja ki ezt a szót, mintha kígyó lenne. A Műveltek főhadiszállásán vagyunk egy teremben, ahol a tárgyalásokat szokták tartani. Már legalább egy hete raboskodom itt.

Látom Tobiast, amint félig-meddig az árnyékba húzódik az édesanyja mögött. Kerüli a pillantásomat, mióta leültem erre a székre, és levágták a csuklóimat összefogó műanyag bilincseket. Egyetlen pillanatra találkozik a tekintetünk, és ebből tudom: itt az ideje elkezdenem a hazudozást.

Könnyebben megy most, hogy már tudom: képes vagyok rá. Ugyanolyan könnyen sikerül, mint függetleníteni a gondolataimat az igazságszérum hatásától.

– Nem vagyok áruló – jelentem ki. – Akkor azt hittem, Marcus a Bátor-csoportnélküliek parancsára cselekszik. Mivel nem vehettem részt a harcban katonaként, örültem, hogy valamilyen módon mégis segíthetek.

– Miért nem lehettél te is katona? – Evelyn haja mögött neonlámpa világít. Nem látom az arcát, és nem sikerül tovább összpontosítanom egy másodpercnél, mert ismét érzem a veszélyt: az igazságszérum hatása alá kerülök.

– Mert… – Beharapom a szám szélét, mintha szeretném megakadályozni, hogy kibuggyanjanak belőlem a szavak. Nem tudom, mióta vagyok ilyen jó a színészkedésben, de úgy érzem, nem sokban különbözik a hazudozástól, amihez mindig is volt tehetségem. – Mert képtelen voltam fegyvert fogni. Így már érthető? Azok után, hogy… lelőttem őt. A barátomat, Willt. Nem tudtam többé fegyvert venni a kezembe úgy, hogy ne estem volna pánikba tőle.

Evelyn szeme résnyire szűkül. Sejtem, hogy még a leglágyabb porcikájában sem táplál rokonszenvet irántam.

– Szóval Marcus azt mondta neked, hogy az én utasításomra cselekszik – szólal meg. – Te pedig hittél neki, annak ellenére, hogy tudtad, milyen feszült a viszonya a Bátrakkal és a csoportnélküliekkel is?

– Igen.

– Már értem, miért nem a Művelteket választottad – mondja nevetve.

Bizsereg az arcom. A legszívesebben pofon vágnám Evelynt, és biztosra veszem, hogy sokan éreznek így ebben a helyiségben, még ha nem is merik bevallani. Evelyn csapdába csalt és fogva tartott bennünket a városban, amelyet az utcákon cirkáló fegyveres csoportnélküliekkel tartott az ellenőrzése alatt. Tudja, azé a hatalom, akinél fegyver van, bárki legyen is az. És most, hogy Jeanine Matthews meghalt, senki sincs, aki kiállna vele szemben.

Egy zsarnok helyébe egy másik lépett. Így néz ki most az általunk ismert világ.

– Eddig miért nem beszéltél erről senkinek? – kérdezi.

– Nem akartam beismerni bármiféle gyöngeségemet – felelem. – És nem szerettem volna, hogy Négyes rájöjjön, szövetkeztem az édesapjával. Tudtam, hogy nem örülne neki. – Érzem, hogy újabb szavak tolulnak a nyelvemre, amelyeket az igazságszérum sugalmaz. – Elhoztam nektek az igazságot a városunkról és az okot is, hogy miért vagyunk itt. Ha köszönetet nem is mondasz érte, legalább tégy valamit, ne csak üldögélj itt a káosz kellős közepén, amelyet te magad idéztél elő, úgy téve, mintha trónszék lenne!

Evelyn gúnyos mosolya kissé eltorzul, mintha valamilyen kellemetlen ízt érezne. Előrehajol, egészen az arcomhoz, és most először látom, milyen idős. Szarkalábak húzódnak a szeme és a szája körül, és most látszik bőrének egészségtelen színe is, miután évek óta túl keveset eszik. Ennek ellenére vonzóan szép maradt – amilyen a fia is.

– Éppenséggel teszek valamit ellene. Egy új világot teremtek – feleli. A hangja egyre halkabb, így már alig hallom. – Én Önfeláldozó voltam. Sokkal régebben ismerem az igazságot, mint te, Beatrice Prior. Nem tudom, hogyan fogod megúszni ezt, de kezeskedem róla, hogy nincs számodra hely az én új világomban. Különösképpen nem a fiammal együtt.

Halványan elmosolyodom. Nem kellene, de nehezebb magamba fojtanom a gesztusokat és az arckifejezéseket, mint a szavakat, miközben az ereimben érzem ennek terhét. Evelyn azt hiszi, Tobias most már az övé. Nem tudja, mi az igazság. Az, hogy Tobias csak önmagához tartozik.

Evelyn felegyenesedik és összefonja karjait.

– Az igazságszérum most megmutatta, hogy bolond ugyan lehetsz, de áruló nem vagy. A kihallgatásnak ezennel vége. Elmehetsz.

– És mi van a barátaimmal? – kérdezem lassan. – Christinával és Carával. Ők sem követtek el semmi rosszat.

– Hamarosan róluk is dönteni fogunk – feleli Evelyn.

Csak állok ott, jóllehet gyönge vagyok és szédülök is a szérumtól. A helyiség zsúfolásig megtelt emberekkel, akik sűrűn egymáshoz préselődnek. Hosszú másodpercekig hiába keresem a kijáratot, mígnem valaki megfogja a karomat. Egy fiú az, melegbarna bőrű, széles mosolyú. Uriah. Az ajtóhoz vezet. A jelenlévők beszélgetni kezdenek.

***

Uriah végigkalauzol egy folyosón, amely a lift előteréhez vezet. A felvonó ajtaja abban a pillanatban kinyílik, hogy megnyomja a gombot. Követem, de még mindig bizonytalanul állok a lábamon. Miután becsukódik az ajtó, megszólalok.

– Nem érzed úgy, hogy kissé túlzás volt a káoszról és a trónusról szóló rész?

– Nem. Ő arra számít, hogy forrófejűen viselkedsz. Lehet, hogy gyanút fogott volna, ha nem így történik.

Úgy érzem, mintha minden sejtem életerőtől vibrálna, annyira vártam a további fejleményeket. Szabad vagyok. Megtaláljuk a kiutat a városból. Nem kell többé tétlenül várakozni fel-alá járkálva egy cellában, és válaszokat várnom az őröktől, amelyeket nem kapok meg.

Az őröktől megtudtam néhány dolgot a ma reggeli új csoportnélküli parancsról. A korábbi csoporttagoktól azt várják, hogy költözzenek közelebb a Műveltek központjához és vegyüljenek el, de egy-egy lakáson belül legfeljebb négyen lakhatnak, akik ugyanahhoz a csoporthoz tartoznak. A ruhadarabjainkat is vegyesen kell hordanunk. Én például még korábban kaptam egy sárga Barátságos-inget és egy fekete Őszinte-nadrágot, éppen ennek a rendeletnek az eredményeként.

– Rendben van, errefelé… – Uriah kilép a liftből, mutatja az utat. A Műveltek központjában üvegből van a padló, sőt a falak is. A napfény megtörik rajtuk és szivárványszínű foltokat vet a padlóra. Eltakarom a szemem a kezemmel, és követem Uriah-t egy hosszú, keskeny helyiségbe, amelyben kétoldalt egy-egy ágy áll, mellettük egy-egy üvegszekrény a ruhák, könyvek tárolására, valamint egy kis asztal.

– Régebben ez volt a Művelt beavatottak hálóterme – magyarázza Uriah. – Foglaltam már itt ágyat Christinának és Carának.

Az ajtóhoz közeli ágyon három lány ül piros blúzban – gondolom, Barátságosak lehetnek –, a helyiség bal oldalán idősebb nő fekszik az egyik ágyon, szemüvege lelóg az egyik füléről. Valószínűleg Művelt lehet. Tudom, most már nem kellene kategóriákba sorolnom az embereket, akiket látok, de bevett rutinommá vált ez, amiről nehéz leszokni.

Uriah elterül az egyik ágyon a hátsó sarokban, én pedig odaülök a mellette lévőre. Örülök, hogy végre szabad vagyok és nyugtom lehet.

– Zeke azt mondja, eltarthat egy ideig, mire a csoportnélküliek feldolgozzák a felelősség tisztázását, úgyhogy ők később fognak szabadulni – jegyzi meg Uriah.

Egy percnyi megkönnyebbüléssel fogadom a hírt, miszerint ma estére mindenki kikerül a börtönből, aki csak fontos számomra. Csakhogy azután eszembe jut: Caleb továbbra is raboskodik, lévén Jeanine Matthews közismert híve. A csoportnélküliek nem fogják felmenteni a felelősség alól. Azt azonban nem tudom, meddig mennek el, hogy eltüntessék a nyomokat, amelyeket Jeanine Matthews hagyott ezen a városon.

Nem érdekel, gondolom. Csakhogy miközben megfogalmazódik bennem, már tudom, hogy hazugság. Caleb mégiscsak a testvérem.

– Jó – mondom. – Kösz, Uriah.

Bólint, majd a fal felé hajtja a fejét, hogy nekitámaszkodjon.

– Hogy vagy? – kérdezem. – Úgy értem, Lynn…

Uriah jó barátságban volt Lynn-nel és Marlene-nel, amióta csak ismertem őket, és már egyikük sincs életben. Úgy érzem, most már talán képes lennék felfogni mindezt – végső soron én is elveszítettem két barátot. Alt a beavatás lázában, Willt pedig a támadás-szimuláció és saját meggondolatlansága miatt. Csakhogy nem szeretnék úgy viselkedni, mintha egyformán szenvednénk. Uriah ugyanis jobban ismerte a barátait, mint én.

– Nem akarok beszélni erről – feleli Uriah a fejét rázva. – Sőt, gondolni sem szeretnék rá. Egyszerűen túl akarok lépni a történteken.

– Rendben. Értem. Csak… szólj, ha szükséged van…

– Persze. – Rám mosolyog, aztán feláll. – Te jól vagy itt, ugye? Megígértem édesanyámnak, hogy ma este meglátogatom, úgyhogy hamarosan el kell indulnom. Ó, és majdnem elfelejtettem… Négyes azt mondta, találkozni szeretne veled valamivel később.

Még jobban kihúzom magam.

– Komolyan? Mikor? És hol?

– Valamivel tíz után, a Millennium Parkban. A pázsiton. – Elmosolyodik. – Na, ne izgulj annyira – a végén még szétvet a nagy várakozás!

NEGYEDIK FEJEZET

TOBIAS

Az édesanyámnak szokása a bútorok szélére telepedni – székre, párkányra, asztalra –, mintha arra számítana, hogy a következő pillanatban kereket kell oldanunk. Ez alkalommal Jeanine régi íróasztalának peremén ül a Műveltek központjában. Lábujjaival érintve a padlót egyensúlyoz, háta mögött a város homályos fényei ragyognak. Olyan alkatú nő, aki csontos, és mégis csupa izom.

– Úgy érzem, beszélnünk kell a lojalitásodról – szólal meg, ám ez nem úgy hangzik a szájából, mintha vádolna valamivel: inkább csak fáradtság érződik a hangjából. Egy pillanatra olyan megviseltnek tűnik, mintha átláthatnék rajta, de aztán felegyenesedik, és egy csapásra elmúlik ez az érzésem.

– Végső soron te voltál az, aki segített Trisnek és nyilvánosságra hozta azt a videofelvételt – állapítja meg. – Bár erről senki másnak nincs tudomása, én tisztában vagyok vele.

– Ide figyelj. – Előrehajolok, hogy a térdemre könyököljek. – Nem tudtam, mi van abban a fájlban. Jobban bíztam Tris ítélőképességében, mint a sajátomban. Ez történt, semmi több.

Arra számítottam, ha azt mondom Evelynnek, hogy szakítottam Trisszel, anyám könnyebben bízik majd bennem, és igazam is lett: nyájasabb és nyitottabb volt azóta, hogy ezt hazudtam neki.

– És most, hogy már láttad azt a felvételt? – kérdi Evelyn. – Mi a véleményed ezek után? Szerinted is itt kellene hagynunk a várost?

Nem tudom, mit szeretne hallani tőlem – talán azt, hogy nem látom okát, miért kellene csatlakoznunk a kintiekhez –, de nem tudok igazán ügyesen hazudni, úgyhogy inkább az igazság egy részét közlöm vele.

– Én tartok tőle – felelem. – Nem vagyok biztos abban, hogy okos döntés elhagyni a várost, ha tudjuk, miféle veszélyek várhatnak ránk odakint.

Egy ideig emésztgeti, közben rágcsálja a száját. Tőle tanultam el ezt a szokást. Megesett, hogy véresre rágtam az ajkamat, miközben vártam, hogy apa hazajöjjön, mert nem tudhattam, melyik énjével fogok találkozni: azzal, akiben bíznak, és akit tisztelnek az Önfeláldozók, vagy a másikkal, aki rendszeresen kezet emelt rám.

Végigsimítom a nyelvemet a szám régi sebein, és lenyelem az emléket, mintha epesav lenne.

Lesiklik az asztalról, és az ablakhoz megy.

– Ráadásul több nyugtalanító jelentést kaptam arról, hogy lázadás szerveződik a köreinkben. – Felpillant, felvonja egyik szemöldökét. – Az emberek mindig szervezkednek. Ez a fennmaradásunk egyik záloga. Csak nem számítottam rá, hogy ilyen gyorsan bekövetkezik.

– Miféle szerveződésről van szó?

– Azokéról, akik el akarják hagyni a várost – feleli. – Ma délelőtt nyilvánosságra hoztak egy kiáltványfélét. Hűségeseknek nevezik magukat. – Értetlen arckifejezésem láttán hozzáteszi: – Merthogy szövetkeztek és a városunk eredeti célkitűzését követik.

– Az eredeti célt… úgy érted, ami az Edith Prior-féle videofelvételen hangzott el? Hogy ki kellene küldenünk embereket, mivel a városban jelentős létszámú Elfajzott-közösség él?

– Igen, arra gondolok. De emellett a csoportokban való létezésre is. A Hűségesek azt állítják, csoportokban kell maradnunk, mert kezdettől fogva csoportokban éltünk. – Megrázza a fejét. – Vannak, akik mindig is félnek a változástól. Csakhogy nem adhatunk haladékot nekik.

Miután a csoportokat feloszlatták, egyik felem úgy érezte magát, mintha hosszas raboskodásból szabadult volna. Nem kell értékelnem, hogy minden egyes gondolatom vagy döntésem összhangban áll-e ezzel a szűk látókörű ideológiával. Nem szeretném, ha visszatérne a csoport-társadalom.

Evelyn azonban nem szabadított fel bennünket, hiába gondolja, hogy ezt tette – mindössze mindannyiunkat csoportnélkülivé tett. És most fél attól, hogy mit választanánk, ha ténylegesen megadatna nekünk a szabadság. Ez pedig azt jelenti, mindegy, mit gondolok a csoportokról, megkönnyebbüléssel tölt el, hogy valaki valahol mégiscsak szembeszegül vele.

Igyekszem kifejezéstelen arcot vágni, de a szívem gyorsabban ver, mint korábban. Óvatosnak kellett lennem, nehogy kiessek Evelyn kegyeiből. Mindenki másnak könnyűszerrel hazudok, neki azonban sokkal nehezebben megy: ő az egyetlen ember, aki ismeri a mi Önfeláldozó házunk összes titkát, a falai között történt erőszakos cselekményeket.

– Mit fogsz tenni velük? – kérdezem.

– Ellenőrzés alá vonom őket. Mi mást tehetnék?

Az „ellenőrzés” szó hallatán önkéntelenül felegyenesedek, olyan merevvé válok, mint a szék alattam. Ebben a városban az „ellenőrzés” injekciós tűket és szérumokat jelent, nézést látás nélkül: szimulációkat, mint amilyen az is volt, amelyik miatt kis híján megöltem Trist, vagy amelyik hadsereggé kovácsolta a Bátrakat.

– Szimulációkkal? – kérdezem vontatottan.

Komoran néz rám.

– Dehogy! Én nem Jeanine Matthews vagyok!

Indulatának hevessége meghökkent.

– Ne feledd, én alig ismerlek téged, Evelyn – mondom.

Összerezzen az emlékeztető figyelmeztetésre.

– Akkor hadd áruljam el neked, hogy sohasem fogok szimulációkat alkalmazni csak azért, hogy elérjem a célomat. Ennél még a halál is jobb.

Lehetséges, hogy éppen a halált fogja bevetni – gyilkosságok árán biztosíthatja az emberek hallgatását, elfojthatja a forradalmukat, még mielőtt elkezdődne. Bárkik legyenek is a Hűségesek, figyelmeztetni kell őket, méghozzá gyorsan.

– Megtalálom a módját, hogy kiderítsem, kik ők – jegyzem meg.

– Efelől biztos vagyok. Mi másért meséltem volna neked róluk?

Épp elég oka lehet annak, hogy elmondta. Hogy próbára tegyen. Hogy leleplezzen. Hogy félreinformáljon és megvezessen. Tudom, milyen az anyám – olyasvalaki, aki számára a cél szentesíti az eléréséhez szükséges eszközt. Így volt ezzel az apám, és néha én magam is.

– Meg is teszem. Megtalálom őket.

Felállok. Az ujjai törékenyen ölelik körül a karomat, mintha ágak lennének.

– Köszönöm.

Úgy kell rávennem magam, hogy ránézzek. A szeme közel ül az orrához, amely görbe, ahogyan az enyém is. A bőre normális színű, de sötétebb árnyalatú, mint az enyém. Egy pillanatra az Önfeláldozók szürke viseletében látom: sűrű haját tucatnyi csattal tűzte hátra, amint velem szemközt ül a vacsoraasztalnál. Látom, amint előttem guggol, átgombolja félregombolt gombjaimat, mielőtt elindulok az iskolába, majd az ablaknál állva pásztázza az egyforma utcákat, apám autóját keresve, kezeit összekulcsolva. Nem is csak összekulcsolva, hanem tördelve őket. Napbarnított kézfején az ízületek fehérek az idegességtől. Osztoztunk a félelemben, és most, hogy ő már nem fél, énem egyik fele szeretné tudni, milyen lenne az, ha az erő birtoklásában is osztoznánk.

Fájdalmat érzek, mintha elárultam volna őt, az asszonyt, aki egykor az egyetlen szövetségesem volt, és elfordulok, még mielőtt visszavonhatnám, amit mondtam, és bocsánatot kérnék tőle.

Egy embertömeghez csatlakozva hagyom el a Műveltek központját. Zavaros tekintettel, gépiesen keresgélem a csoportokra utaló színeket, jóllehet azok már eltűntek. Szürke inget viselek, kék farmert és fekete cipőt – mindegyik új, de a ruha alatt ott lapul Bátor tetoválásom. A választási lehetőségeimet nem lehet kitörölni belőlem. Főleg nem ezeket.

ÖTÖDIK FEJEZET

TRIS

Beállítom az ébresztőórámat tízre, és azon nyomban elalszom anélkül, hogy felvennék egy kényelmes testhelyzetet. Néhány órával később nem a vekkerre ébredek fel, hanem a csalódott kiáltásra, ami a helyiség másik végében tartózkodó valakiből tör elő. Leállítom az ébresztőt, ujjaimmal a hajamba túrok, majd félig sétálva, félig futva a vészlépcsőhöz megyek. A lépcsőház aljánál nyíló kijárat a sikátorba vezet. Ott aligha fognak megállítani.

Amint kijutottam, magamhoz térek a hideg levegőtől. Lehúzom az ingujjamat az ujjaimra, hogy melegen tartsam. Most már a végét járja a nyár. Látok ugyan néhány embert a Műveltek központjának bejárata körül, de engem egyikük sem vesz észre, miközben átaraszolok a Michigan Avenue túloldalára. Vannak előnyei is az alacsony termetnek.

Látom Tobiast a pázsit közepén álldogálni, vegyes színű öltözékben – szürke pólójával, kék farmernadrágjával és kapucnis kék sportpulóverével jelképezi az összes csoportot, amelybe az alkalmassági vizsgám alapján beleillek. A lába előtt hátizsák pihen.

– Hogyan szerepeltem? – kérdezem tőle, amikor már hallótávolságon belül vagyok.

– Nagyon jól – feleli. – Evelyn továbbra is gyűlöl téged, Christinát és Carát pedig kihallgatás nélkül szabadon bocsátották.

– Remek – mosolyodom el.

Tobias összefogja elöl a blúzomat, a hasam magasságában. Magához húz és gyöngéden megcsókol.

– Gyere csak – mondja, miután elhúzódik tőlem. – Van egy tervem ma estére.

– Ó, valóban?

– Igen. Ugyanis rádöbbentem, hogy még egyszer sem randiztunk igazán.

– A káosz és pusztítás rendszerint megfosztja az embereket a randevúzás lehetőségétől.

– Szeretném megtapasztalni ezt a „randevúzás”-nak nevezett dolgot.

Tobias hátrálni kezd a füves térség túlsó végén álló monstrum fémépítmény felé, én pedig követem.

– Előtted csak csoportos randin voltam, ami többnyire katasztrofálisnak bizonyult. Rendre az lett a vége, hogy Zeke összejött azzal a lánnyal, akivel akart, én meg zavartan és szótlanul üldögéltem egy másikkal, akit korábban valamilyen módon sikerült már megbántanom.

– Szó, mi szó, nem vagy valami kedves – jegyzem meg mosolyogva.

– És ezt épp te mondod.

– Naaaa, én tudok kedves lenni, ha akarok.

– Hmm. – Megkocogtatja a bőrét az álla alatt. – Akkor mondj egy bókot!

– Veszettül jóképű vagy.

Elmosolyodik, fogai megvillannak a sötétben.

– Tetszik nekem ez a „légy kedves” játék.

A füves terület széléhez érkezünk. A fémépítmény nagyobb és furcsább is közelebbről, mint amilyennek távolról láttuk. Valójában egy színpad, amely fölé különböző irányokba hajló masszív fémlemezek borulnak. Olyan látványt nyújt, mint egy felrobbant alumíniumdoboz. Megkerüljük az egyik fémlemezt jobbra, hogy a színpad hátsó részéhez jussunk, amely ferdén emelkedik ki a földből. Itt fémgerendák tartják hátulról a fedőlemezeket. Tobias a vállára veti a hátizsákot, majd elkapja az egyik gerendát és mászni kezd.

– Ismerős érzés – jegyzem meg. Az egyik első közös programunk az volt, hogy megmásztuk az óriáskereket – csakhogy kettőnk közül akkor én erőltettem, hogy egyre magasabbra kapaszkodjunk, nem pedig Tobias.

Feltűröm a blúzom ujját, és a nyomába eredek. Fáj még egy kicsit a vállam ott, ahol a golyó eltalálta, de lényegében begyógyult már a seb. A biztonság kedvéért főleg a bal karommal tartom a testsúlyomat, és amikor csak lehetséges, igyekszem ellökni magam a lábammal. Lepillantok a rudak szövevényes hálóján át, és látva közöttük a talajt, felnevetek.

Tobias felmászik egy pontra, ahol a két fémlemez V alakban találkozik, és ahol elég hely van ahhoz, hogy mindketten leülhessünk. Visszamászik, hogy beékelje magát a két lemez közé. Amint elég közel érek hozzá, megfogja a derekamat, hogy segítsen. Valójában nincs szükségem segítségre, de ezt nem mondom ki – túlságosan élvezem az érintését.

Tobias elővarázsol a hátizsákjából egy plédet és betakar vele mindkettőnket, aztán elővesz két műanyag csészét.

– Tiszta fejjel szeretnéd vagy spiccesen? – kérdezi a hátizsákba kukkantva.

– Ööö… – oldalra hajtom a fejem. – Tiszta fejjel. Gondolom, van néhány dolog, amiről beszélnünk kell, ugye?

– Igen.

Elővesz egy kis palackot, amelyben tiszta szénsavas folyadék van, lecsavarja a kupakot, és azt mondja:

– A Műveltek konyhájából csentem el. Finomnak látszik.

Tölt belőle mindkét csészébe. Belekortyolok. Bármi legyen is az, édes, mint a szirup és citromízű. Kissé összerándulok tőle. A második korty már jobban esik.

– A dolgok, amikről beszélnünk kell – szólal meg Tobias.

– Rendben.

– Nos… – Tobias a homlokát ráncolva néz a csészébe. – Rendben. Azt már értem, miért működtél együtt Marcusszal, és miért érezted, hogy ezt nem árulhatod el nekem. Mégis…

– Mégis dühös vagy rám – szólok közbe. – Mert hazudtam neked. Nem is egyszer.

Bólint, anélkül, hogy rám pillantana.

– Még csak nem is a Marcus-ügyről van szó. Annál is régebbi keletű a dolog. Nem tudom, érted-e, milyen érzés volt egyedül ébredni, és rádöbbenni, hogy elmentél… – a halálba, gondolom, ezt akarja mondani, csakhogy képtelen kiejteni a szót – a Műveltek központjába.

– Nem, azt hiszem, nem érthetem. – Még egyet kortyolok, forgatgatom az édeskés italt a számban, mielőtt lenyelem. – Figyelj csak, én… régebben gondoltam arra, hogy feláldozom az életemet bizonyos dolgokért, de nem értettem, mit jelent „az életedet odaadni”, egészen addig, míg el nem jött a pillanat, hogy elvegyék tőlem.

Felpillantok rá, és végre ő is rám néz.

– Most már tudom – folytatom. – Tudom, hogy élni akarok. Tudom, hogy őszinte szeretnék lenni hozzád. Csakhogy… nem tehetem. Nem fogom megtenni, ha nem bízol bennem, vagy ha olyan lekezelően beszélsz velem, ahogyan néha szoktál…

– Lekezelően? – kérdezi. – Nevetséges és kockázatos dolgokat műveltél…

– Igen – ismerem el. – És tényleg azt gondolod, jól tetted, hogy úgy beszéltél velem, mintha gyerek lennék, akit észre kell téríteni?

– Mi mást kellett volna tennem? – kérdezi követelőző hangon. – Nem fogtad fel az észérveket!

– Lehet, hogy nem észérvekre volt szükségem akkor – vágom rá. Előrébb ülök, képtelen lévén fenntartani a látszatot, hogy nyugodt vagyok. – Úgy éreztem, elemészt a bűntudat. A türelmedre és a kedvességedre lett volna szükségem, nem pedig arra, hogy üvöltözz velem. Ó, igen, és mindig is titkoltad előlem a terveidet, mintha képtelen lennék kezelni…

– Nem akartam még nagyobb terheket rakni a válladra, mint amelyeket addig is cipeltél.

– Nos, akkor erősnek tartasz engem vagy sem? – Kihívóan nézek rá. – Mert úgy tűnik, azt gondolod, kibírom, ha leteremtesz, azt viszont nem nézed ki belőlem, hogy képes vagyok megbirkózni bármi mással! Mit jelentsen ez?

– Természetesen erősnek tartalak – feleli a fejét ingatva. – Én csak… szokatlan számomra az egyenes beszéd. Megszoktam, hogy a magam módján intézem a dolgokat.

– Én megbízható vagyok – jelentem ki. – Megbízhatsz bennem. De hagyd meg nekem, hogy eldöntsem, mivel tudok megbirkózni és mivel nem.

– Rendben – feleli bólintva. – De akkor nincs több hazugság. Soha többé.

– Úgy lesz.

Dermedtséget érzek. Mintha kifacsartak volna, és mintha a testem egy számára túl kicsi helyre lenne bepréselve. Igen ám, de nem szeretném, hogy így érjen véget a beszélgetésünk, úgyhogy megfogom Tobias kezét.

– Sajnálom, hogy hazudtam neked – mondom. – Őszintén sajnálom.

– Nos – szólal meg. – Nem akartam, hogy úgy érezd, mintha nem tisztelnélek.

Úgy maradunk egy ideig, kezeinket egymásba kulcsolva. Hátradőlök, a fémlemeznek támaszkodom. Fölöttem az égbolt üres és sötét, a holdat eltakarják a felhők. Megpillantok egy csillagot épp a fejünk fölött, amint a felhők sodródnak, de úgy tűnik, ez az egyetlen. Amikor hátrahajtom a fejem, látom a Michigan Avenue-t szegélyező épületek körvonalait. Mintha őrszemek sora vigyázna ránk.

Hallgatásba burkolózom, amíg megszűnik bennem a dermedtség és kifacsartság érzése. Helyette most megkönnyebbülés jár át. Rendszerint nem sikerül ilyen könnyen elengednem a haragomat, csakhogy az utóbbi néhány hét mindkettőnk számára rendkívüli volt, és most örülök, hogy megszabadulhatok az érzésektől, amelyeket tápláltam magamban: a dühtől és a félelemtől, hogy Tobias utál engem, meg a bűntudattól, mert a háta mögött együttműködtem az édesapjával.

– Gusztustalan ez a lötty – mondja. Kiissza, majd leteszi a csészéjét.

– Igen, tényleg az – értek egyet. Nézem a maradék italt a csészémben. Egy hajtásra kiiszom, és fintorgok, amikor a buborékok végigperzselik a torkomat. – Nem értem, mire föl kérkednek folyton a Műveltek. A Bátrak süteménye sokkal jobb.

– Vajon milyen lehet az Önfeláldozóknál a dínom-dánom, már ha egyáltalán létezik ilyesmi?

– Állott kenyér…

Tobias felnevet.

– Zabpehely csak úgy magában.

– Tej.

– Néha úgy érzem, mindent elhiszek, amire csak tanítottak bennünket – mondja. – De a jelek szerint még sincs így, hiszen itt ülök most veled és fogom a kezedet, pedig ehhez előbb feleségül kellett volna vegyelek.

– És hogyan szól a Bátrak idevágó tanítása? – kérdezem összekulcsolt kezeink felé biccentve.

– Hogy mit is tanítanak erről a Bátrak… hmm. – Tobias elvigyorodik. – Tedd azt, amit szeretnél, de védekezz! Nos, ezt tanítják.

Felvonom a szemöldökömet. Egyszerre melegség járja át az arcomat.

– Úgy érzem, szeretném megtalálni a középutat önmagam számára – mondja Tobias. – Az utat aközött, amit akarok, és amit bölcs dolognak vélek.

– Ez jól hangzik. – Elhallgatok. – De mit is akarsz?

Azt hiszem, tudom a választ, csakhogy az ő szájából szeretném hallani.

– Hmm. – Elmosolyodik, és a térdére nehezedve előrehajol. Kezével a fémlemezre támaszkodik, karjaival közrefogja az arcomat, és lassan megcsókol – előbb a számon, majd az állam alatt, épp a kulcscsontom fölött. Továbbra sem mozdulok; azért izgulok, nehogy valami butaságot csináljak vagy olyasmit tegyek, ami nem tetszik neki. Csakhogy ettől úgy érzem, mintha szobor lennék, mintha ott sem volnék, úgyhogy tétován megérintem a derekát.

És akkor, ajkát az ajkamra tapasztva, kihúzza az ingét a kezem alól, hogy megérinthessem mezítelen bőrét. Ettől életre kelek és hozzásimulok. Kezem felfelé kúszik a hátán és megpihen a vállán. A légzése egyre szaporább, ahogyan az enyém is. Érzem az imént ivott pezsgő citromszirup szúrós ízét és a bőrét érő szél szagát, és még többre és többre vágyom. Semmi másra, csak őrá.

Felhúzom az ingét. Egy perccel korábban még borzongtam, de nem hiszem, hogy most bármelyikünk fázna. Egyik karjával átöleli a derekamat, erősen és biztosan, szabad kezével a hajamat cirógatja, én pedig lelassulok, hogy magamba szívjam – a bőre simaságát, a fekete tussal rárajzolt tetoválást, a csók mohóságát és a bennünket körülölelő hideg levegőt is.

Ellazulok, és már nem érzem úgy, mintha egy Elfajzott katona lennék, aki szembeszegül a szérumokkal és a politikai vezetőkkel is – mintha lágyabb és könnyebb is lennék, és mintha helyénvaló lenne nevetgélni egy kicsit, miközben az ujjai végigcirógatják a csípőmet és a vesém tájékát, vagy belesóhajtani a fülébe, amikor ismét magához húz, a nyakam hajlatához simulva az orcájával, hogy megcsókolhasson ott. Most önmagam vagyok, erős és gyönge egyszerre – megadatik, legalább egy kis időre, hogy mindkettő lehessek.

Nem tudom, mennyi idő telik el, mire ismét fázni kezdünk, és összebújunk a takaró alatt.

– Egyre nehezebb bölcsnek lenni – állapítja meg a fülembe nevetve.

Rámosolygok.

– Azt hiszem, ennek így kell lennie.

HATODIK FEJEZET

TOBIAS

Valami készül.

Érzem, hogy így van, miközben előrearaszolok a sorban az étkezdében a tálcámmal, és látom a jeleit a fejüket összedugó csoportnélkülieken, akik zabpelyhük fölé hajolnak. Bármi legyen is az, ami készülőben van, hamarosan bekövetkezik.

Tegnap, amikor távoztam Evelyn irodájából, elidőztem a folyosón, hogy belehallgassak a következő megbeszélésébe. Mielőtt becsukta az ajtót utánam, hallottam, hogy egy demonstrációról mond valamit. Furdalta az oldalamat a kíváncsiság: nekem miért nem beszélt erről?

Biztosan nem bízik bennem. Ami azt jelenti, a jobb kezének mutatva magam mégsem színészkedem olyan jól, mint gondolom.

Leülök, a tálcámon ugyanazzal a reggelivel, mint a többiek: egy tálka zabpehely, megszórva némi barnacukorral, és egy bögre kávé. Figyelem a csoportnélküliek csapatát, miközben kanalazom az ételt anélkül, hogy érezném az ízét. Egyikük – egy tizennégy év körüli lány – időről időre az óra felé pillant.

Félig elköltöttem már a reggelimet, amikor kiáltásokat hallok. Az izgága csoportnélküli lány úgy pattan fel a helyéről, mintha áram csapta volna meg, és mindannyian elindulnak az ajtó felé. A nyomukba szegődöm, majd utat török magamnak a lassan araszolók között, és átvágok a Műveltek központja előcsarnokán, amelynek padlóján még most is ott hever Jeanine Matthews ripityára tört portréja.

Csoportnélküliek egy csapata már összeverődött odakint a Michigan Avenue közepén. Fakó felhőréteg takarja el a napot, így elmosódott és tompa a fénye. Hallom, hogy valaki azt kiáltja:

– Halál a csoportokra!

Mások is csatlakoznak hozzá, kántálva ismételgetik a mondatot, olyannyira, hogy zsongani kezd tőle a fejem. Halál a csoportokra, halál a csoportokra! Látom, hogy a levegőbe emelik öklüket, ahogyan a könnyen indulatba jövő Bátrak szokták, csakhogy ők ezt a Bátrak öröme nélkül teszik. Arcvonásaikat indulat torzítja.

Benyomulok az embergyűrű közepébe, és akkor látom, mit is vesznek körül. A csoportok Választási Ünnepen használatos hatalmas, ember nagyságú, oldalukra fordított táljait, amelyek tartalmát kiborították az útra: széndarabok, üveg, kövek, föld és víz, mind összekeveredve.

Eszembe jut, hogyan vágtam meg a tenyeremet, hogy rácsöppentsem a vérem a szénre az édesapámmal szembeni lázadásom első lépéseként. És emlékszem, milyen erő járt át akkor, amelyet megkönnyebbülés követett. Szabadulás. Ezek a tálak jelentették számomra a megmenekülést.

Edward is ott áll közöttük, a sarka körül apróra tört üvegszilánkokkal, a feje fölé emelt kőtörő kalapáccsal. Lesújt vele a felfordított tálak egyikére, és mélyen behorpasztja a fémet. Szénpor száll fel a levegőbe.

Nehezen állom meg, hogy oda ne rohanjak hozzá. Nem semmisítheti meg ezt a tálat, a Választási Ünnep és a diadalom jelképét! Ezeket nem volna szabad tönkretenni.

A tömeg egyre sokasodik. Nemcsak csoportnélküliekkel bővül, akik fehér karikás fekete karszalagot viselnek, hanem a többi egykori csoportból érkezőkkel is, akiknek csupasz a karja. Egy Művelt férfi, aki takaros hajválasztékával még mindig viseli korábbi közössége jelképét, kitör a tömegből – épp akkor, amikor Edward felemeli a kalapácsot, hogy ismét lesújtson vele. A férfi puha, tintafoltos kezével megmarkolja a nyelet, épp Edward ökle fölött, és fogcsikorgatva egymásnak feszülnek.

Egy szőke fejet látok a tömeg másik végén. Tris az. Bő, ujj nélküli kék blúzt visel, amely láttatni engedi a csoportja tetoválásának szélét a vállán. Oda akar futni Edwardhoz és a Művelt férfihoz, de Christina két kézzel belékapaszkodva visszatartja.

A Művelt férfi arca ellilul. Edward magasabb és erősebb is nála. Nincs más választása: ostobaság lenne próbálkoznia. Edward kitépi a pöröly nyelét a Művelt férfi kezéből és ismét lesújt vele. Csakhogy az indulattól megmámorosodva elveszíti az egyensúlyát, és a teljes erőből meglendített kalapáccsal vállon találja a Művelt férfit. A fém súlya alatt eltörik a csont.

Egy percig mást sem hallok, mint a Művelt férfi üvöltését. Olyan, mintha mindenki most venne levegőt.

Azután tombolni kezd a tömeg. Mindenki a tálak irányába, Edward és a Művelt férfi felé fut. Egymásnak ütköznek és nekem is jönnek, vállak, könyökök és fejek ütődnek hozzám.

Nem tudom, hová fussak. A Művelt férfihoz, Edwardhoz vagy Trishez? Nem tudok gondolkodni – sőt levegőt venni sem. A tömeg magával sodor Edward felé, és elkapom a karját.

– Engedd el! – próbálom túlkiabálni a zajt. Edward épségben megmaradt, csillogó szeme rám szegeződik. Kivillantja a fogsorát, miközben szabadulni próbál.

Felhúzom a térdem, hogy az oldalába vágjam. Hátratántorodik és közben kiejti a kezéből a kalapácsot. Felkapom és a lábam mellé szorítva elindulok Tris felé.

Ott van valahol előttem, a Művelt férfi felé próbál utat törni magának. Látom, amint egy nő könyöke az arcába vágódik, ő pedig megtántorodik az ütés erejétől. Christina félrelöki az asszonyt.

És akkor eldördül egy fegyver. Egyszer, kétszer. Harmadszor is.

A tömeg szétszóródik, mindenki futásnak ered rémületében, a lövedékektől fenyegetve. Próbálom kivenni, kit találtak el, ha volt egyáltalán célpont, de olyan sűrű a tumultus, hogy alig látok valamit.

Tris és Christina leguggol a Művelt férfi mellé, akinek szilánkosra tört a válla. Az arca véres, a ruhája lábnyomoktól koszos. Takaros Művelt frizurája zilált. Ő maga mozdulatlan.

Néhány lépésnyire tőle Edward saját vére tócsájában hever. A lövedék a hasába fúródott. Több ember fekszik a földön, akiket nem ismerek fel, és akiket eltiportak vagy meglőttek. Gyanítom, hogy Edwardnak szánták a golyókat és senki másnak: a többiek csupán bámészkodók voltak.

Vad tekintettel nézek körül, de sehol sem látom a merénylőt. Akárki volt is az, úgy tűnik, felszívódott a tömegben.

Leejtem a kalapácsot a behorpadt tál mellé, aztán letérdelek Edwardhoz. Önfeláldozó kövek vágódnak a térdkalácsomba. Edward ép fél szeme ide-oda mozog a szemhéja alatt. Még életben van.

– Kórházba kell szállítani – mondom annak, aki figyel rám. Szinte mindenki eltűnt mostanra.

Hátrapillantok Trisre és a Művelt férfira, aki továbbra sem mozdul.

– Ő…?

Tris ujjai a férfi torkára simulnak. Próbálja kitapintani az érverését. A szeme elkerekedik, tekintete kifejezéstelenné válik. Megrázza a fejét. Nem, a férfi már nem él. Nem hinném, hogy mégis életben van.

Behunyom a szemem. A csoportok felborított táljai és az utcán kupacot alkotó tartalmuk látványa beleégett a szemhéjamba. A régi életformánk jelképei megsemmisültek. Egy férfi meghalt, többen megsebesültek. És mindez miért?

Semmiért. Evelyn üres és szűklátókörű víziója miatt egy városról, amelyben a csoportokat elvették az emberektől, akaratuk ellenére.

Ő azt akarta, hogy ötnél több választási lehetőségünk legyen. Most már egy sincsen.

Ekkor már egészen biztosan tudom, hogy nem lehetek Evelyn szövetségese. És soha nem is lehettem volna az.

– Mennünk kell – szólal meg Tris. És tudom, hogy nem úgy érti: hagyjuk el a Michigan Avenue-t, vagy vigyük kórházba Edwardot. A város elhagyásáról beszél.

– Mennünk kell – mondom én is.

***

A Műveltek központjában sebtében berendezett kórházban vegyszerek szaga terjeng. Már-már homokként érzem őket az orromban. Behunyom a szemem, miközben Evelynre várok.

Olyan dühös vagyok, hogy leülni sem szeretnék itt – egyszerűen csak össze akarok csomagolni és odébbállni. Minden bizonnyal Evelyn fejéből pattant ki a demonstráció ötlete, különben nem tudott volna róla az előző napon. És azt is tudnia kellett, hogy a megmozdulás irányíthatatlanná válik, olyan nagy volt a feszültség. Mégsem állt el a tervétől. Fontosabb volt számára, hogy hangzatos kinyilatkoztatást tegyen a csoportokról, mint a biztonság vagy az emberveszteség veszélye. Nem is értem, miért lepődöm meg rajta.

Hallom, hogy kinyílik a liftajtó, és aztán a hangját is:

– Tobias!

Már fut is felém. Megragadja vértől ragacsos kezeimet. Sötét szeme elkerekedik a félelemtől, amikor megkérdezi:

– Megsebesültél?

Aggódik értem. Erre a gondolatra tűszúrásnyi forróság gyúl bennem – biztosan szeret, ha egyszer a szívén viseli a sorsomat. Ezek szerint képes még szeretni.

– Ez Edward vére. Segítettem elszállítani.

– Hogy van? – kérdezi.

Megrázom a fejem.

– Meghalt.

Nem tudom, mi mást mondjak még.

Evelyn visszahúzódik. Elengedi a kezem, majd leül a váróterem székeinek egyikére. Az édesanyám felkarolta Edwardot, miután otthagyta a Bátrakat. Bizonyára megtanította őt ismét harcossá válni, miután elveszítette fél szeme világát és a csoportját is. Kiszaladt a lába alól a talaj. Nem tudtam, hogy ilyen közel álltak egymáshoz, de most már nyilvánvaló: Evelyn szemének csillogása és ujjainak remegése erről árulkodik. Ennél mélyebb érzelem kinyilvánítását gyermekkorom óta nem láttam tőle: azóta, hogy apám nekilökte a nappalink falának.

Magamba fojtom ezt az emlékképet. Olyan érzés, mintha egy túl kicsi fiókba gyömöszölném bele.

– Sajnálom – szólalok meg. Nem tudom, őszintén gondolom-e, vagy csak azért mondom ezt, hogy továbbra is azt higgye: az ő pártján állok. Azután puhatolózva hozzáteszem: – Miért nem beszéltél nekem erről a felvonulásról?

Ingatja a fejét.

– Nem tudtam róla.

Hazudik. Tudom. Úgy döntök, hagyom, hogy így tegyen. Kerülnöm kell a vele való konfliktust, hogy a jó oldalán maradhassak. Vagy csak mert nem akarom erőltetni Edward halálának kérdését, amely árnyékot vet ránk. Megesik, hogy nehezen tudom eldönteni, hol ér véget a stratégia és hol kezdődik az iránta érzett szimpátia.

– Ó. – Megvakarom a fülem tövét. – Bemehetsz hozzá és megnézheted, ha akarod.

– Nem. – Most távolinak tűnik a hangja. – Tudom, hogy néz ki egy holttest. – Még jobban eltávolodik.

– Most már talán mennem kellene.

– Maradj – mondja. Megérinti a kettőnk közötti üres széket. – Kérlek.

Leülök mellé, és bár azt hajtogatom magamban, hogy nem vagyok más, mint egy beépített ügynök, aki engedelmeskedik feltételezett felettesének, valójában egy fiúnak érzem magam, aki bánatos édesanyját vigasztalja.

Üldögélünk, egymáshoz érő vállal, a lélegzetvételünk felveszi ugyanazt a ritmust, és egy árva szót sem szólunk.

HETEDIK FEJEZET

TRIS

Christina egy fekete követ forgatgat a kezében, miközben lépdelünk. Beletelik néhány másodpercbe, mire rájövök, hogy egy széndarab az, amely a Bátrak Választási Ünnepségén használt tálból származik.

– Nem akartam előhozakodni ezzel, de képtelen vagyok kiverni a fejemből – mondja. – Hogy a tíz csoportváltó beavatott közül, akikkel kezdtük az egészet, hatan még életben vannak.

Előttünk ott tornyosul a Hancock-épület, azon túl pedig a Lake Shore Drive húzódik – a széles útsáv, amely fölött egyszer átrepültem, mintha madár lennék. Egymás mellett lépkedünk a repedezett járdán. A ruhánk, amely Edward vérétől volt foltos, mostanra megszáradt.

Ekkor még nem jutott el a tudatomig, hogy meghalt Edward, aki messze a legtehetségesebb csoportváltó beavatott volt – a fiú, akinek a vérét feltöröltem a hálóterem padlójáról. Igen, meghalt.

– És a jók közül… – mondom – csak te, én és… valószínűleg Myra.

Nem láttam Myrát azóta, hogy távozott a Bátrak központjából Edwarddal, közvetlenül azután, hogy a fiú fél szeme világát kioltotta egy vajkés. Tudom, hogy nem sokkal ezután szakítottak, de azóta sem sikerült kiderítenem, hová tűnt a lány. Igaz, néhány szónál többet aligha váltottam vele.

A Hancock-épületbe vezető ajtók sora már nyitva áll: az ajtószárnyak himbálóznak a zsanérjaikon. Uriah azt ígérte, korán idejön, hogy bekapcsolja az áramfejlesztőt, és tény, hogy amikor megnyomom a lift gombját, világít a körmeimen át.

– Jártál már itt? – kérdezem, miközben beszállunk a liftbe.

– Nem – feleli Christina. – Úgy értem, idebent még nem. Emlékszel? Én nem mehettem lecsúszni a kötélpályán…

– Valóban. – Nekitámaszkodom a falnak. – Ki kellene próbálnod, mielőtt elmegyünk innen.

– Igen.

Pirossal rúzsozott az ajka. Egy gyermekre emlékeztet, aki lassan szopogat egy cukorkát, ezért megszínezi a szája környékét a cukorka.

– Néha értem, miből indul ki Evelyn. Olyan sok borzalom történt már, hogy néha jó ötletnek tűnik itt maradni és csak… megpróbálni felszámolni a káoszt, mielőtt belekeveredünk egy másikba. – Halványan mosolyog. – De persze nem fogom ezt tenni – teszi hozzá. – Még azt sem tudom, miért. Gondolom, kíváncsiságból.

– Beszéltél erről a szüleiddel?

Néha megfeledkezem róla, hogy Christina más, mint én – a család iránti hűség őt már nem köti egyetlen helyhez. Van édesanyja és egy kishúga, mindketten Őszinték voltak korábban.

– Gondoskodniuk kell a húgomról – feleli. – Nem tudják, biztonságos-e idekint, és nem szeretnék veszélybe sodorni őt.

– De azt elfogadnák, ha te elmennél?

– Azt elfogadták, hogy egy másik csoporthoz csatlakoztam. Úgyhogy szerintem ezt is megértik majd – feleli. Lepillant a cipőjére. – Tudod, csak azt várják el tőlem, hogy tisztességes életet éljek. És ez itt nem lehetséges. Egyszerűen csak tudom, hogy nem.

Kinyílik a lift ajtaja, és azon nyomban megcsap bennünket a szél. Még meleg a levegő, de már érződik a tél hidege. Hangokat hallok a tetőről, és felmászom a létrán a többiek után. A létra minden egyes lépésemre meghajlik alattam, de Christina erős kézzel tartja, amíg felérek a tetejére.

Uriah és Zeke van odafent: kavicsokat dobálnak le a tetőről és hallgatják a zajt, amikor eltalálják velük az ablakokat. Uriah megpróbálja ellökni Zeke könyökét, mielőtt az eldobja a következő követ, hogy zavarja a dobásban, de Zeke gyorsabb nála.

– Sziasztok – mondják egyszerre, amikor megpillantanak bennünket: Christinát és engem.

– Várjunk csak, ti rokonok vagytok, vagy mi a csuda? – kérdezi Christina vigyorogva. Mindketten nevetnek, de Uriah kissé kábultnak látszik, mintha máshol járna gondolatban. Gondolom, ez természetes, ha az ember úgy veszít el valakit, mint ő Marlene-t, noha az én esetemben ez nem következett be.

Nincsenek hevederek fent a tetőn a csúszókötélhez, és nem is ezért jöttünk ide. Nem tudom, mi szél hozta a többieket, én mindössze a magasban akartam lenni, ahonnan ellátok, amilyen messzire csak lehetséges. Csakhogy az innen nyugatra elterülő térség fekete, mintha sötét lepedővel vonták volna be. Egy percig azt hiszem, fény csillogását látom a látóhatáron, de aztán eltűnik. Csak a szemem káprázott.

A többiek is hallgatnak. Azon tűnődöm, vajon ugyanarra gondolunk-e mindannyian.

– Szerinted mi lehet odakint? – kérdezi végül Uriah.

Zeke csak megvonja a vállát, Christina azonban találgatni kezd.

– Mi van, ha csak ugyanaz, ami itt is? Csupán… folytatódik a düledező város, még több csoport, vagyis még több… ugyanebből?

– Az nem lehet – feleli Uriah, a fejét ingatva. – Lennie kell ott valami másnak.

– Lehet, hogy semmi sincs ott – veti fel Zeke. – Lehet, hogy már meghaltak azok, akik miatt idekerültünk. Lehetséges, hogy minden kihalt.

Kiráz a hideg. Erre az eshetőségre még sohasem gondoltam, de igazat adok neki. Nem tudom, mi történt odakint, mióta idekerültünk, vagy hány nemzedék élt és halt meg azóta. Lehetséges, hogy mi vagyunk az utolsó emberek.

– Nem érdekes – jelentem ki komorabban, mint szándékoztam. – Nem érdekes, hogy mi lehet odakint – ki kell kiderítenünk. És aztán majd foglalkozunk a problémával, ha már látjuk.

Sokáig álldogálunk még ott. Tekintetemmel követem az épületek szabálytalan körvonalait, egészen odáig, ahol a világos ablakok egyetlen vonallá mosódnak össze. Uriah most Christinát kérdezgeti a lázadásról. Mozdulatlan és szótlan pillanatainknak ezzel vége. Mintha a szél fújta volna el.

***

Másnap Evelyn megáll Jeanine Matthews portréjának maradványain a Műveltek központjának előcsarnokában, és bejelenti az új szabályokat. A korábbi csoportok tagjai és csoportnélküliek is összegyűltek itt, sőt odakint az utcán is, hogy hallják új vezetőnk mondandóját. Csoportnélküli katonák sorakoznak a falak tövében, ujjuk a fegyverük ravaszára görbül. Az ellenőrzésük alatt tartanak minket.

– A tegnapi események egyértelművé tették, hogy már nem bízunk egymásban – kezdi. Hamuszürkének látszik és kimerültnek. – Mindenki életét alapjaiban átszervezzük, míg nem stabilizálódik a helyzetünk. Az intézkedések közül az első a kijárási tilalom. Este kilenckor mindenkinek vissza kell térnie kijelölt lakóhelyére. És ott kell maradnia egészen reggel nyolc óráig. Járőrök cirkálnak majd az utcákon minden órában, hogy biztonságban legyünk.

Felhorkanok erre, amit köhögéssel próbálok álcázni. Christina oldalba bök a könyökével, majd az ajkához érinti ujjait. Nem értem, miért teszi – Evelyn a helyiség elejében úgysem hallhat bennünket.

Tori, aki korábban a Bátrak vezére volt, és akit éppenséggel Evelyn túrt ki a helyéről, néhány lépésnyire áll tőlem, összefont karral. Szája megvető mosolyra húzódik.

– Itt az ideje annak is, hogy előkészítsük új, csoportok nélküli életünket. A mai naptól mindenki tanulni fog: beletanulunk a munkákba, amelyeket emberemlékezet óta a csoportnélküliek végeztek. Mindannyian kivesszük a részünket ebből, egymást váltva időbeosztásban fogjuk ellátni ezeket a munkaköröket a csoportok hagyományos kötelezettségeinek teljesítése mellett. – Evelyn valódi mosoly nélkül mosolyog. Fel nem foghatom, hogyan csinálja. – Mindannyian egyenlő mértékben fogunk hozzájárulni új városunkhoz úgy, ahogyan ennek lennie kellene. A csoportok létezése miatt megosztottak voltunk, de most egyesülni fogunk. Egyszer és mindenkorra.

A csoportnélküliek éljeneznek körülöttem. Én azonban csak feszengek. Nem egészen értek egyet Evelynnel, de azok a csoporttagok sem fognak csendben maradni ezek után, akik tegnap kikeltek Edward ellen. Evelyn nem tartja olyan erősen a kezében a várost, mint képzeli.

***

Nem szeretnék belekeveredni a tömegbe Evelyn bejelentését követően, úgyhogy nekivágok a folyosók labirintusának, és megkeresem a hátsó lépcsőházat, amelyen nem is olyan rég feljutottunk Jeanine laboratóriumába. A lépcsőfokokon holttestek hevertek akkor. Most azonban tiszták és hűvösek, mintha soha semmi sem történt volna itt.

Miközben a negyedik emelet magasságába érek, kiáltást hallok, amit dulakodásra utaló zajok követnek. Kinyitom az ajtót, és kisebb csoportosulást találok: fiatalok mindannyian, fiatalabbak nálam, és a csoportnélküliek karszalagját viselik. Egy fiatal férfi köré gyűltek, aki a földön fekszik.

Nem egyszerűen egy fiatalember ő, hanem egy Őszinte, aki tetőtől talpig fehérbe-feketébe öltözött.

Futva közeledem feléjük, amikor látom, hogy egy magas, csoportnélküli lány hátrahúzza a lábát, újabb rúgásra készen. Rákiáltok:

– Hé!

Hiába – az Őszinte fiút oldalba rúgja a lány, az áldozat felnyög és megpróbál elfordulni tőle.

– Hé! – kiáltok másodszorra is. A lány ez alkalommal felém fordul. Sokkal magasabb nálam – úgy egy nyolcvan lehet –, de csak dühös vagyok, nem félek.

– Hátra! – szólok rá. – Lépj hátrébb tőle!

– Megszegte az öltözködési előírásokat. Én viszont semmiféle jogtalanságot nem követtem el. Nem engedelmeskedem a csoportokért rajongók parancsainak – feleli, tekintetét a kulcscsontom fölött kilátszó tetoválásra szegezve.

– Becks – mondja a mellette álló, csoportnélküli fiú. – Ez a Prior-videós lány.

Úgy tűnik, a többiekre nagy hatással van ez, a lány azonban gúnyosan vigyorog.

– Na és akkor?

– Sok embert kellett bántanom ahhoz is, hogy végigcsinálhassam a Bátraknál a beavatást, és veled is megteszem, ha szükséges.

Lehúzom a sportpulóver cipzárját, és odadobom az Őszinte fiúnak, aki a földön fekve néz fel rám. Vér folydogál a szemöldökéből. Feltámaszkodik, egyik kezét továbbra is az oldalára tapasztva, a másikkal a vállára teríti a pulóveremet, mintha takaró lenne.

– Tessék – szólalok meg. – Most már nem sérti meg az öltözködési előírásokat.

A lány mérlegeli a helyzetet magában, latolgatva, hogy szembeszálljon-e velem vagy sem. Szinte hallom, mit gondol – kicsi vagyok, úgyhogy könnyű célpont. Csakhogy Bátor is vagyok, akit mégsem lehet olyan egyszerűen legyőzni. Lehet, hogy tudja rólam, öltem már embert, de az is lehetséges, hogy nem szeretne bajba keveredni. Mindenesetre inába száll a bátorsága: látom a szája bizonytalan vonalából.

– Azt ajánlom, nézz néha a hátad mögé mostantól! – figyelmeztet.

– Biztosíthatlak afelől, hogy erre nincs szükségem – felelem. – És most már tűnj el innen!

Csak addig maradok, amíg feloszlik a csoportosulás, aztán továbbmegyek. Az Őszinte fiú utánam kiált:

– Várj! A pulóver!

– Tartsd csak meg! – kiáltom vissza.

Befordulok az egyik sarkon, abban a hiszemben, hogy egy lépcsőházba jutok onnan, csakhogy egy újabb néptelen folyosón találom magam, amelyik pontosan olyan, mint az előző. Mintha léptek zaját hallanám a hátam mögött. Megfordulok, felkészülve arra, hogy megverekedjek a csoportnélküli lánnyal, de senkit sem látok.

A jelek szerint kezd üldözési mániám lenni.

Kinyitom a főfolyosó egyik ajtaját, remélve, hogy találok egy ablakot, amely segít tájékozódnom, de csak egy átkutatott laboratóriumra bukkanok, ahol a pultokon csőrös poharak és kémcsövek hevernek, a padlón tépett papírfecnik szóródtak szanaszét. Lehajolok, hogy felvegyek egyet, amikor kialszanak a fények.

Az ajtó felé vetődöm. Egy kéz elkapja a karomat, és oldalra ránt. Valaki egy zsákot húz a fejemre, miközben valaki más nekilök a falnak. Csapkodni kezdek magam körül, tiltakozom az arcomat eltakaró textil ellen, és másra sem tudok gondolni, mint erre: Nem, az nem ismétlődhet meg. Nem és nem. Kiszabadítom az egyik karomat, és már ütök is vele – valakit vállon vagy állon találok, nem tudom biztosan.

– Hé! – kiáltja egy hang. – Ez fájt!

– Sajnáljuk, ha megijesztettünk, Tris – mondja egy másik hang. – De titoktartásra van szükség a műveleteinkhez. Nem akarunk ártani neked.

– Akkor engedjetek el! – vágom rá, szinte acsarkodva. Erre elenged az összes kéz, amelyik eddig markolt.

– Ti meg kik vagytok? – szegezem nekik a kérdést.

– A Hűségesek – felelik. – Sokan vagyunk, és ugyanakkor senki…

Önkéntelenül elnevetem magam. Lehet, hogy a megrázkódtatás hatására, de lehet, hogy félelemből. A szívem másodpercről másodpercre lassabban ver, a kezem remeg a megkönnyebbüléstől.

A hang folytatja.

– Úgy hallottuk, te nem pártolod Evelyn Johnsont és csoportnélküli híveit.

– Ez nevetséges…

– Nem annyira, mint megbízni olyasvalakiben, mint te, ha nem muszáj.

Próbálok átlátni a fejemre húzott szöveten, de túlságosan sűrű, és egyébként is sötét van. Megpróbálok nekitámaszkodni a falnak, de nem egyszerű így, hogy nem látok és nem tudok tájékozódni. A cipőm alatt összeroppan egy üvegedény.

– Nem, valóban nem állok Evelyn pártján – felelem. – Miért érdekes ez?

– Mert ez azt jelenti, hogy el akarsz menni innen – hangzik a válasz. Izgalom kezd átjárni erre. – Szívességet szeretnénk kérni tőled, Tris Prior. Holnap este, azaz éjfélkor megbeszélést tartunk. Azt szeretnénk, ha elhoznád oda a Bátor barátaidat.

– Rendben – mondom. – Hadd kérdezzek valamit! Ha holnap úgyis megtudom, kik vagytok, miért olyan fontos, hogy ma még a fejemre húzzátok ezt az izét?

Úgy tűnik, egy pillanatra sikerült zavarba hoznom azt, akinek feltettem a kérdést.

– Egyetlen nap is sok veszélyt tartogat – feleli a hang. – Holnap éjfélkor találkozunk, azon a helyen, ahol beismerő vallomást tettél.

Egyszerre csak kivágódik az ajtó, a zsák az arcomhoz tapad, és futó léptek zaját hallom. Mire sikerül megszabadulnom a zsáktól, már csend honol a folyosón. Végigpillantok a vásznon: sötétkék párnahuzat, rajta festett felirat: „A csoport a vérrokonság előtt”.

Akárkik készítették is, tény, hogy van érzékük a hatásvadászathoz.

A hely, ahol beismerő vallomást tettél.

Csak egy hely jöhet szóba: az Őszinték központja, ahol megtörtem az igazságszérum hatására.

***

Aznap este, amikor végre visszatérhetek a hálóterembe, egy üzenet vár Tobiastól az éjjeliszekrényem üvege alá rejtve.

VI–

A bátyád tárgyalását holnap reggel tartják. Zártkörű lesz. Személyesen nem vehetek részt rajta, különben gyanússá válok, de amint megtudtam, mi az ítélet, értesítelek. Akkor kitervelhetünk valamit.

Bármi történjen is, ennek hamarosan vége lesz.

–IV

NYOLCADIK FEJEZET

TRIS

Kilenc óra van. Lehet, hogy épp most mondják ki az ítéletet Calebre, miközben a cipőmet fűzöm, és ma már negyedik alkalommal simítom ki a lepedőmet. A hajamba túrok. A csoportnélküliek csak olyankor szoktak zárt tárgyalást elrendelni, ha egyértelműnek érzik a döntést. Márpedig Caleb Jeanine jobbkeze volt, mielőtt megölték.

Nem kellene idegeskednem a mostani ítélet miatt. Már rég eldőlt ugyanis, miként határoznak a sorsáról: Jeanine legközelebbi munkatársait egytől egyig kivégzik.

Mit érdekel ez téged? – kérdem önmagamtól. Elárult. És meg sem próbálta megakadályozni a kivégzésedet.

Nem érdekel. De igen, érdekel. Nem tudom.

– Szia, Tris – szólít meg Christina, a keze fejével kopogtatva az ajtófélfán. Uriah ott áll mögötte. Mint mindig, most is mosolyog – ámde vizenyős a mosolya, mintha le akarna folyni az arcáról.

– Van valami híred? – kérdezi Christina.

Még egyszer végigpillantok a helyiségen, pedig már tudom, hogy nincs itt más. A többiek mind elmentek reggelizni, az előírt napirendünknek megfelelően. Arra kértem Uriah-t és Christinát, hagyják ki ezt az étkezést, hogy elmondhassak nekik valamit. Már korog a