Kiberdiplomácia

Kiberdiplomácia

Szerkesztők

Molnár Anna
Molnár Dóra

Budapest, 2022

A kutatás az Innovációs és Technológiai Minisztérium mint Támogató által
a TUDFO/51757-1/2019-ITM iktatószámon meghozott támogatói döntése alapján,
az NKFIH-830-8/2019. számú Megállapodásban foglaltak szerint, a 2019. évi
Tématerületi Kiválósági Program céljainak elérése érdekében költségvetési támogatásból
valósult meg.

Szerzők

Mártonffy Balázs

Molnár Anna

Molnár Dóra

Nyáry Gábor

Szakmai lektor

Prof. em. Dr. Gazdag Ferenc

Kiadja a Nemzeti Közszolgálati Egyetem

Ludovika Egyetemi Kiadó

A kiadásért felel: Deli Gergely rektor

Székhely: 1083 Budapest, Ludovika tér 2.

Kapcsolat: kiadvanyok@uni-nke.hu

Felelős szerkesztő: Karácsony Fanni

Olvasószerkesztő: Tomka Eszter

Korrektor: Pokorádi Zsófia

Tördelőszerkesztő: Kőrösi László

Nyomdai kivitelezés: Pátria Nyomda Zrt.

Felelős vezető: Orgován Katalin vezérigazgató

ISBN 978-963-531-649-6 (nyomtatott)

ISBN 978-963-531-650-2 (elektronikus PDF) | ISBN 978-963-531-651-9 (ePub)

© A szerkesztők, 2022

© A szerzők, 2022

© A kiadó, 2022

Minden jog védve.

Tartalom

Molnár Dóra: Előszó

Mártonffy Balázs: Bevezetés a kiberdiplomáciába: alapfogalmak és elméleti viták

Alapfogalmak a kibervilágban

A kiberdiplomácia meghatározása

Kiberdiplomácia kontra digitális diplomácia

A kiberdiplomácia állami megközelítései

A kibervilághoz kötethő fogalmak a nemzetközi kapcsolatok szakirodalmában

A kiberdiplomácia célja: a hatalom, reciprocitás és normák szerepe

A kiberdiplomácia és az ENSZ

Rövid bevezetés Magyarország kiberdiplomáciájába

Felhasznált irodalom

Ajánlott irodalom

Nyáry Gábor: Kiberdiplomácia: hatalom, politika és technológia a geopolitika ötödik dimenziójában

Bevezetés

A geopolitika beköszön a kibertérbe

Diplomáciától a kiberdiplomáciáig

A kibertér szabályozása és igazgatása (cyber governance)

Kitekintés

Felhasznált irodalom

Molnár Anna: A kiberdiplomácia fejlődése az Európai Unióban

Bevezetés

Kiberdiplomácia

Az uniós kiberdiplomácia fejlődése

Az EU–NATO-együttműködés

Következtetések

Felhasznált irodalom

Molnár Dóra: Nagyhatalmi kiberdiplomácia – az Egyesült Államok, Kína és Oroszország a nemzetközi kiberporondon

Az Egyesült Államok mint kiberdiplomáciai óriás

Kína és a kiberdiplomácia: egy újabb sikertörténet?

Oroszország és a kiberdiplomácia

Összegzés

Felhasznált irodalom

Molnár Dóra: Európai kiberdiplomáciai helyzetkép – Franciaország, az Egyesült Királyság és Németország

Franciaország mint kiberdiplomáciai nagyhatalom

Németország

A vezető (európai) kiberhatalom: az Egyesült Királyság

Zárógondolatok

Felhasznált irodalom

Nyáry Gábor: Kiberbiztonság és külgazdasági kapcsolatok: a digitális gazdaság dilemmái

Bevezetés

Digitális geoökonómia

A digitális gazdaság dilemmái

Mesterséges intelligencia: biztonság és gazdaság újraértelmezése a kibertérben

Kitekintés

Felhasznált irodalom

Molnár Dóra

Előszó

A kötet már címében is jelzi, hogy a változó világ hogyan ötvözi a régmúlt hagyományait a modern kor vívmányaival. Míg a diplomáciának hosszú évszázadokra visszanyúló hagyományai vannak, addig a „kiber” fogalom valódi tartalommal való megtöltésére a 21. századig várni kellett.

A kötet betekintést nyújt a kiberdiplomácia alapjaiba. Rávilágít az olyan alapvető, a kérdéskör megértéséhez elengedhetetlenül szükséges fogalmak közötti különbségekre, mint a kiberdiplomácia, a digitális diplomácia vagy az e-diplomácia. Elemzi az Európai Unió kiberdiplomáciai lépéseinek elméleti hátterét, és felfedi az egyes uniós lépések mögötti mozgatórugókat is. A nemzetközi élet legfontosabb szereplői közé azonban az államok tartoznak, ezért mindenképp szükséges néhány állami kiberdiplomáciai gyakorlatot ismertetni. Az olvasó részletesen megismerkedhet a három nagyhatalom kiberpolitikájának alapjaival, valamint a három vezető európai állam utóbbi években elért kiberdiplomáciai eredményeivel is. Köztudott, hogy a biztonság egyes szektorai szorosan kapcsolódnak egymáshoz – így a kiberbiztonság is elválaszthatatlan a politikai, gazdasági, katonai, társadalmi és más szektoroktól. Tekintettel arra, hogy valamennyi kiberdiplomáciai lépés mögött tetten érhetők a gazdasági érdekek, a kötet külön kitér a külgazdasági kapcsolatok kiberdiplomáciai vonatkozásaira, valamint olyan új típusú problémákat is felvillant, amelyek az adatbiztonsággal vagy a mesterséges intelligenciával kapcsolatosak.

A kötet hasznos olvasmány lehet nemcsak a területen jártas és a kiberbiztonság iránt érdeklődő szakközönség számára, hanem mindenkinek, aki a világ problémáit és a mögöttes mozgatórugókat szeretné megérteni, különösen ebben az új, ötödik geopolitikai dimenzióban.

Mártonffy Balázs[1]

Bevezetés a kiberdiplomáciába:
alapfogalmak és elméleti viták

„A kibertér és a hozzá kapcsolódó fogalmak esetében nem kérdéses, hogy […] távol állunk az együttműködéshez szükséges mértékű egységes értelmezéstől. Ez részben a »kiber« jelzővel jellemezhető fogalmi rendszer viszonylagos újdonságából, részben az általa leírt dolgok, jelenségek, objektumok napjainkban is tapasztalható változásaiból következik.”[2]

Ahogy fentebb dr. Munk Sándor, a Nemzeti Közszolgálati Egyetem egyetemi tanára is írja, a kibervilágban, és azon belül is a kiberdiplomácia világában való hatékony navigációhoz 2020 derekán még nincs kellő muníciónk. E fejezet ezen szeretne változtatni, vagy legalábbis iránymutatást adni az olvasónak, hogy az egyet nem értések és vitapontok területén el tudjon igazodni. Így e fejezet általános bevezetést nyújt a kiberdiplomácia és részben a kiberbiztonság világába.

Írásom célja, hogy bemutassam, hogyan lehet a kiberdiplomáciát koncepcionálisan értelmezni, valamint hogy hogyan alkalmazzák a fogalmat a szakpolitikákban és a tudományos szaklapokban. Megjegyzendő, hogy a kiberdiplomácia viszonylag új fogalom a nemzetközi kapcsolatok világában. Valamivel elterjedtebb ugyan a médiában, de ott sokszor túl tág fogalomként, valamint pontatlan meghatározásokkal együttesen használják. Így e fejezetben fontos tisztázni néhány kulcsfontosságú kifejezést a kiberdiplomácia megismeréséhez és megértéséhez.

Amikor a kibervilág kérdéseire és különösen a kiberdiplomáciára gondolunk, kiemelten fontos az alapfogalmak tisztázása. Általánosságban elmondható, hogy a kiber- előtag a számítógépes és az elektromágneses spektrumhoz kapcsolódó tevékenységekhez köthető dolgokra utal. Ezek a fogalmak magukban foglalják többek között a hálózatba kapcsolt számítógépeket, az internetet, valamint az intranetet, a mobiltechnológiákat, az optikai kábeleket és a szatelliten történő kommunikációkat is. Fontos ugyanakkor kiemelni, hogy a kibertérnek van egy fizikaiinfrastruktúra-rétege is, amely alátámasztja a kiberteret. De ahogy Joseph Nye amerikai professzor is írja, a kibertér önmaga nem pusztán ez a fizikai infrastruktúra, hanem az infrastruktúra által létrehozott tér is.[3] A tér ez esetben a kibertér, a kiberdiplomácia helyszíne.

Alapfogalmak a kibervilágban

A kiber mint kifejezés a 21. században élőknek nem ismeretlen.[4] Így valószínűleg kötetünk olvasója is tisztában van azzal, hogy a kifejezés valamilyen módon a számítógépek kultúrájára, az információs technológiára és a virtuális valóságra utal. A kifejezést azonban gyakran összekeverik vagy szinonimaként használják az e-, a virtuális és digitális fogalmakkal, pedig valójában mást értünk mindegyik alatt. Érdekes felvetés továbbá, hogy miért beszélünk például virtuális, elektronikus vagy digitális bűnözés helyett a kiberbűnözésről? Valamint érdemes megvizsgálni, hogyan kapcsolódnak egymáshoz ezek a hasonló, ámde különböző kifejezések. Érdemes feltenni azt a kérdést is, hogy miért épp kiberdiplomáciáról beszélünk, valamint hogy pontosan mi a különbség a kiberdiplomácia és a digitális diplomácia között. Összességében tehát fontos különbséget tenni a szavak között, amit lejjebb egy rövid áttekintésben meg is teszek.

A kiber- előtag etimológiája az ókori görög „kormányzás” szóhoz vezethető vissza, de a napjaink modern társadalmában használt fogalmat Norbert Weiner Kibernetika című könyvéhez tudjuk kötni.[5] A kiber- előtag fokozott használata, nem meglepően, követi az internet elterjedését. A 21. század elején négy fogalmat különböztetünk meg egymástól, amelyek hasonló, de mégis jól elválasztható témákra utalnak:

–a kibernetika és a kiber- előtag elsősorban a biztonsági kérdésekre,

–az e- vagy elektronikus előtagok a gazdaság különböző területeire,

–a digitális szó leginkább a vállalati és az állami szektorra utal, illetve itt használják, míg végül

–a virtuális kifejezést, amely húsz évvel ezelőtt még szinte szinonimája volt a másik háromnak, mára gyakorlatilag elhagytuk a társfogalmak közül, és inkább más, VR – virtuális valóság alapú eszközökre és valóságokra utalva használjuk.

Mivel a kiber- előtagról és a kiber fogalmakról mint a kiberdiplomáciában leginkább elterjedtekről sok szó fog esni még a fejezetben, így itt a másik hármat mutatom be.

Az e- az „elektronikus” szó rövidítése. Először az e-kereskedelem elterjedése révén került be a mindennapi használatba, leginkább mint az interneten alapuló kereskedelem egyik első meghatározása. A kezdeti időszakokban, például az Európai Unió (EU) lisszaboni (2000) és az Egyesült Nemzetek Szervezete (ENSZ) által szponzorált Információs Társadalom Csúcstalálkozón (World Summit on the Information Society, WSIS) közzétett nyilatkozatokban is (Genf 2003; Tunisz 2005) az e- volt a leggyakrabban használt előtag. Az Információs Társadalom Csúcstalálkozókon meghatározott feladatok és javaslatok olyan cselekvési irányokat adtak meg, amelyek az e-kormányzás, az e-üzlet, az e-tanulás, az e-egészségügy, az e-foglalkoztatás, az e-mezőgazdaság és az e-tudomány területein szerettek volna haladást elérni. Az e-diplomácia fogalmát nemzetközi szinten 2007 óta használjuk, amikor a svéd diplomácia felállította az első „virtuális” e-nagykövetségeket.[6] A kezdeti lelkesedés ellenére mára már az e- mint jelző egyre kisebb mértékben van jelen. Nemrégiben még az Európai Unió is elkezdett felhagyni az e- előtag használatával. Egyes értelmezések szerint ez azzal is magyarázható, hogy távolodni a próbál a lisszaboni menetrend kudarcától.

A digitális előtag az 1-re és a 0-ra utal. A nulla és az egyes a számítógépes kódok alapjai, azok a számjegyek, amelyek mint bináris változók az egész internetes világ alapját képezik. A múltban a digitális előtagot a digitális technika leírása mellett főként a nemzetközi fejlesztési körökben használták, leginkábbis a „digitális szakadék” ábrázolásaként. Az elmúlt néhány évben a digitalizálás nevű folyamat megkezdte az internet nyelvének meghódítását is, és beépült az Európai Unió által használt dokumentumokba és stratégiákba. Itt a konkrét, kódokkal leírt legközelebb álló fogalmakra gondolunk alapvetően.

Végezetül a virtuális szó leginkább az internet immateriális, nem fizikai valóságához vagy természetéhez kapcsolódik. A virtuális valóság lehet immateriális valóság (valami, amit nem lehet megérinteni), és olyan valóság is, amely nem létezik (hamis valóság). A virtuális szó, illetve előtag, leginkább a fent említett többértelmű jelentése miatt ritkán jelenik meg a politikai nyelvben és a nemzetközi dokumentumokban, így a kiberdiplomácia világában is elenyésző szerepet játszik.

A kiber fogalom a legszélesebb kategóriát képviseli az előtagok között, és a leghasznosabb a kiberdiplomácia világában való eligazodáshoz is. Tudjuk, hogy a diplomácia az államok egymással fenntartott kapcsolatainak gyakorlata, a nemzetközi jogban meghatározott alanyok külkapcsolatainak békés módon és mindenekelőtt tárgyalásos úton történő rendezése. Itt leginkább államokról és nemzetközi szervezetekről beszélünk. A kiberdiplomácia tehát, alapjaiban véve, a kibervilágban folytatott diplomáciaként is értelmezhető lenne, de ez természetesen ennél bonyolultabb.

A kiberdiplomácia meghatározása

A kiberdiplomácia fogalmának hatékony megisméréséhez érdemes rövid kitérőt tenni a hagyományos diplomácia világába. Mint ismeretes, a diplomáciát folytató legfőbb szereplők az államok, valamint a nemzetközi intézmények. Az államok a nemzetközi rendszer elsődleges alanyai, amelyek lakossággal és területtel, az erőszak legitim monopóliumával, valamint belső és külső legitimitással rendelkeznek. Az államok központi szerepet játszanak mind a nemzetközi kapcsolatokban, mind a tudományági megfelelőjükben, a nemzetközi kapcsolatok elméletében is. A diplomácia a nemzeti hatalom és érdek nemzetközi kapcsolatokban való érvényesítése, békés eszközökkel.

A kiberdiplomácia fogalma, valamint pontos tudományos meghatározása még mindig vitatott. Eléggé új fogalomról van szó, amely leginkább az angolszász akadémiai világban, és a világ egyik vezető kiberhatalma, az Egyesült Államok tudományos világában jelenik meg. Emellett neves egyesült királyságbeli egyetemek is foglalkoznak a kutatásával. De mindkét akadémiai világban a szakirodalom a legtöbb esetben csak érintőlegesen foglalkozik a kiberdiplomáciával, és leginkább a kiberbiztonság és a kiberhadviselés egyik mellékvonalaként tekint rá.

Ha viszont önálló, konkrétan a kiberdiplomáciával foglalkozó cikket keresünk, akkor a leginkább említésre méltó a Kiberdiplomácia: a nemzetközi társadalom kialakítása a digitális korban című tanulmány.[7] A szerzők azt állítják, hogy a kiberdiplomácia „növekvő fontossága ellenére továbbra is periferikus kérdés a nemzetközi kapcsolatok irodalmában”, valamint kiemelik, hogy a kibernetikus események, köztük a kibertámadások a médiában sokkal nagyobb hangsúlyt kaptak, mint a kiberdiplomácia.

A fentiek alapján a kiberdiplomácia úgy definiálható, mint egy adott állam egyedül vagy több állammal együttesen véghez vitt olyan cselekedeteinek összessége, amelyek külpolitikai célokat és érdekeket szándékoznak érvényesíteni a kibertérben, erősen támaszkodva az információ, az információkommunikáció és a számítógépek felhasználási területeire.

Kiberdiplomácia kontra digitális diplomácia

A kiberdiplomáciát fontos elválasztani egy másik hasonló fogalomtól, a digitális diplomáciától. Ugyan már utaltam a digitális, az e-, a virtuális és a kiber fogalmak közötti különbségekre, de fontos megkülönböztetés, hogy a kiberdiplomácia nem egyezik a digitális vagy az e-diplomáciával. Bár hasonló részekből állnak össze, eltérő fogalmakat írnak le. A digitális diplomáciát és az e-diplomáciát viszont egymáshoz hasonló fogalomként használják, azonban mindkettő markánsan különbözik a kiberdiplomáciától.

Amíg a kiberdiplomácia a kibertérben alkotott külpolitikához köthető, a kibertér irányítására tett kísérleteket fedi le, addig a digitális diplomácia konkrét diplomáciai cselekedeteket takar a kibertérben. Előbbire példa egy, az internet szabályozásáról szóló nemzetközi egyezmény tárgyalásához a nemzeti álláspont kidolgozása és képviselete tárgyalásos úton, míg utóbbira egy Twitter-üzenet, amelyen egy ország külügyminisztériuma üdvözli például Észak-Macedónia csatlakozását a NATO-hoz. Pontosabban tehát a digitális diplomácia vagy e-diplomácia az információkommunikációs technológiai eszközök és módszerek közvetlen alkalmazása a diplomácia és a külpolitika területén. A kiberdiplomácia azonban a konfliktuskezelést, a kibertér körüli megállapodásokat jelenti, és az ezzel kapcsolatos politikára utal. Ugyan a digitális és az e-diplomáciát eddig szinonimaként kezeltem, egy másik megközelítés szerint az e-diplomácia fogalmához képest a „digitális diplomácia fogalma szűkebb, alatta elsősorban a közösségi média eszközeit, a Facebookot és a Twittert értik”.[8]

A kiberdiplomácia állami megközelítései

Mint általában a politikában, a kibertér rendezésére tett javaslatokban sincs konszenzus az államok és a részes szereplők között. Nincs egyetértés továbbá abban sem, hogy a kiberteret hogyan, illetve kell-e egyáltalán irányítani, illetve szabályozni. Ezek viszont olyan meghatározó kérdések, amelyek átfogják a kiberdiplomáciai kezdeményezéseket, és rendezésük nélkül nem vagy csak nagyon keveset tud a kiberdiplomáciai tér előrehaladni.

Az államok a versengés mellett már hosszú évek óta egyeztetnek a kibertérben érvényes nemzetközi jogról és viselkedési normákról, viszont alapvető különbségek vannak az álláspontok között. Az USA, az Európai Unió, illetve a NATO és tagállamai a kibertér szabad, demokratikus jogállami és biztonságos működését alapvető értéknek és érdeknek tekintik. Ehhez csatlakoznak a hasonló értékrendű és gondolkodású országok. Az úgynevezett nyugati közösség szerint a kibertér szabadságának és biztonságának szavatolása a nemzetek, kormányzatok, a tudományos és a civil szféra közös felelősségvállalásán valósulhat meg, és a többszereplős modellt tartják fontosnak. Nyugati megközelítésben a nemzetközi jognak teljes mértékben érvényesülnie kell a kibertérben, beleértve a nemzetközi humanitárius jogot és az önvédelemhez való jogot is.

A nyugati felfogással szemben Kína, Oroszország és több fejlődő ország az államok tradicionális szuverenitásának a kibertérre történő kiterjesztését támogatja, és ellenzik a közös szerepvállalást. Ezek az államok alapvetően inkább kormányközi modell alapján képzelik el az internetszabályozást. Sok helyen eltér a véleményük a nyugati csoporttól, például ezen államok szerint a kibertérre nem lehet érvényesnek tartani a hadviselésre vonatkozó nemzetközi jogot.

Persze államok nem csupán egyedül, önmagukban tudnak kiberdiplomáciát folytatni. Különböző csoportosulások, bilaterális vagy multilaterális formációk vagy szövetségi rendszerek keretében is lehet hasonló tevékenységet folytatni, attól függően, hogy melyiknek milyen hozadékát vélik a felek felfedezni. A szabályalapú többnemzeti megközelítés egyik példájaként a NATO-tagállamok elfogadták a Tallinni kézikönyvet, amely a kibertérben használandó irányelveket fektet le nemzetek és más, nem nemzeti szereplők számára. A Tallinni kézikönyv és több, más konkrét lépés miatt a NATO-ról, illetve a tagállamairól elmondható, hogy támogatják a kibertér nemzetek felett álló szabályozását. Az SCO (a Sanghaji Együttműködési Szervezet) országai viszont alapvetően eltérő megközelítést képviselnek. Ezek az országok, köztük Kína és Oroszország, a szuverenitás fontosságát hangsúlyozzák a kibertérben, és csak olyan szabályozást támogatnak, ami a nemzeti szuverenitás alatt helyezkedik el. A két megközelítés szögesen ellentmond egymásnak, emiatt a kibertérben nem pusztán kiberdiplomáciának leszünk tanúi, hanem kibertámadásoknak, és, amennyiben a helyzet eszkalálódik, akár kiberháborúnak is.

A kibervilághoz kötethő fogalmak
a nemzetközi kapcsolatok szakirodalmában

A kiberhez köthető előtagok, valamint a kiberdiplomácia fogalmainak pontos meghatározása után érdemes a többi, a kiberdiplomáciához köthető fogalmat is megvizsgálni. A két leginkább elterjedt fogalom a kibertér és a kiberbiztonság. A kibertér meghatározásában sincs ugyan egyetértés, de összességében azért elmondható, hogy a „meghatározások túlnyomó többségében három értelmezéssel találkozhatunk: a kibertér egy sajátos (képzeletbeli, virtuális) környezet; a kibertér egy tartomány; a kibertér egy hálózat”.[9] Nézzük továbbá, hogy mi az a kiberbiztonság! Krasznay szerint a kiberbiztonság:

„a kibertérben létező kockázatok kezelésére alkalmazható politikai, jogi, gazdasági, oktatási és tudatosságnövelő, valamint technikai eszközök folyamatos és tervszerű alkalmazása, amely azért, hogy a társadalmi és gazdasági folyamatok zavartalanul működhessenek, a kibertérben lévő kockázatok elfogadható szintjét hivatott biztosítani, ezáltal pedig megcélozni a kibertér megbízható környezetté alakulását.”[10]

Itt megemlítendő, hogy a kiberbiztonság fogalmát érdemes különválasztani az információs biztonság fogalmától is, amely az informatikai rendszerek olyan állapota, amelyben a kezelt adatok bizalmassága, sértetlensége és rendelkezésre állása biztosított.

A következő fontos, vizsgálatra érdmes fogalom a kiberháború. Mint a hagyományos diplomáciát a háborútól, úgy a kiberdiplomáciát a kiberháborútól sem lehet vegytisztán és könnyedén elválasztani, sőt a két párhuzamos fogalom között sok hasonlóságot lehet felfedezni. A kiberháború kutatásánál is kiemelten fontos kérdés természetesen az, hogy a kiberháború hagyományos értelemben vett háborúnak tekinthető-e. Mint a legtöbb tudományos vitában, ebben a viszonylag egyszerűnek tűnő kérdésben sincs egyetértés. Az egyik oldal kiáll amellett, hogy a kiberháború megfelel a hagyományos értelemben vett háború követelményeinek, míg a másik oldal szerint ez semmiképpen sem igaz, és a kiberháború fogalmát új alapokra kell helyezni.

Az első oldal ékes példájaként Stone amerikai professzor szerint a kiberháború is megfelel a tradicionális értelemben vett háború fogalmának.[11] A kibervilág egy másik tudományos szaktekintélyének számító Joseph Nye is egyetért Stone-nal. Nye szerint a kiberháború leghasznosabb meghatározása a következő: „olyan ellenséges cselekedetek a kibertérben, amelyek hatása legalábbis egyenértékű a jelentős kinetikus erőszakkal.”[12]

Itt viszont el is értünk a kiberháború legfontosabb gyakorlati kérdéséhez, amely szerint a kiberteret mint virtuális világot és az azt alátámasztó infrastruktúrát érő támadásokat valamilyen módon kezelni kell. A nehézség abban rejlik, hogy ezeket egyszerre kell tudni egyben kezelni, valamint különválasztani, mivel a kibertámadások két különválasztható hatást válthatnak ki, és két külön térben tehetnek kárt: a kibertérben és a kiberteret alátámasztó fizikai infrastruktúrában.

Amikor a kibertámadások pusztán más számítógépes rendszerek kiiktatását érik el, illetve abban okoznak kárt, például amikor egy hacker leállít egy kormányzati honlapot DDoS-támadással (Distributed Denial of Service, tehát elosztott szolgáltatásmegtagadással járó támadások), akkor a helyzet egyértelmű: csak a kibertérben esik kár. Viszont egyes kibertámadásoknak konkrét kinetikus következményei is lehetnek. Ha a kibertámadás egy nukleáris reaktor vezérlőprogramját támadja meg és állítja le, akkor a nukleáris reaktorban leállás következhet be, ami akár Csernobil-szintű katasztrófához is vezethet. Ebből már egyértelműen látszik, hogy a kibertámadás kifejezés a tevékenységek széles skáláját öleli fel, kezdve az egyszerű próbáktól a webhelyek megtévesztéséig, a szolgáltatásmegtagadásig, a kémkedésig és a pusztításig.

A kiberháború és a kibertámadások így alapvetően különböznek a tradicionális támadásoktól. Hasonlóképpen a hagyományos diplomáciától is valamelyest eltér a kiberdiplomácia. Két fontos különbséget kell tenni. Az első fontos különbség, hogy a kiberdiplomácia eszközei, részei, valamint egyedi alkotóelemei nem köthetőek egyértelmű földrajzi helyhez. Ez szembemegy a hagyományos diplomácia eszközeivel, ahol a territorialitás kifejezetten fontos alapeleme az interakciónak. Egy állam egy másik államban a saját képviseletét rendkívüli és meghatalmazott nagyköveteken keresztül látja el, amelyeket az 1961. évi diplomáciai kapcsolatokról szóló bécsi egyezményként ismert nemzetközi szerződés egyértelműen szabályoz. A kiberdiplomácia világában a határvonalak nem konkrétak, és gyakran fel sem lelhetők, mivel a kibertérben gyakran a kezdeményező egyén, a cselekvést lefolytató számítógép, és a végpont akár más és más kontinensen található.

A második fontos különbség a cselekvés és a cselekvést véghez vivő egyén közötti kapcsolatban található. A hagyományos diplomáciában egyértelmű a hierarchiai rend: egy küldő ország fogadó államban akkreditált nagykövete képviseli a küldő államot, és a nagykövet cselekedetei a küldő állam jóváhagyásával, úgynevezett mandátumával bírnak. A kiberdiplomáciában és az internetes világban viszont ez sokkal komplikáltabb. Itt az attribúció, vagyis a hiteles hozzárendelés gyakori hiánya komoly problémákat vet fel. A számítógépes eseményeknek ugyan vannak világos végpontjai, ahol akár fellelhető a támadás, de kiindulási pontjuk gyakran nem egyértelmű és könnyedén elbújtatható.

Konkrét példa az attribúciós problémra: vegyünk egy DDoS kibertámadást. A támadás végpontjai egyértelműen megállapíthatók, mivel elég megkeresni a leálló webhelyeket vagy website-okat, illetve azt, hogy ezek melyik számítógépekhez tartoznak. De a támadás eredete sokkal összetettebb kérdés. Sok esetben lehetetlen 100%-os bizonyossággal meghatározni, hogy honnan indult a támadás, mivel a forrás könnyen bújtatható. Szakértők a különbséget bemutatva úgy fogalmaznak, hogy míg a hagyományos világban például egy rakéta egyértelműen rendelkezik viszonválaszcímmel (megvizsgálható a röppályából és a technikai adatokból, hogy honnan lőtték ki), addig egy számítógépes botnet általában nem rendelkezik ilyennel. A támadó azonosításához szükséges munka hónapokat vehet igénybe, és egyáltalán nem biztos, hogy a támadó azonosítása minden esetben lehetséges. Például a 2010. évi Stuxnet-támadás megkérdőjelezhetetlen attribúciókérdése mindmáig alapvetően bizonytalan. Bár általános egyetértés van abban, hogy az Egyesült Államok és Izrael közös művelete volt, amíg a két állam ezt el nem ismeri hivatalosan, nem lehet minden kétséget kizáróan őket okolni a támadásért.

Elmondható, hogy a kiberdiplomácia a hagyományos diplomácia világától gyökeresen eltérő térben működik. A kibertérben nincsenek földrajzi korlátozások, és számos esetben gyakorlatilag nincs hiteles attribúcióra lehetőség, pedig mind a két szempont a hagyományos diplomácia elméleti és gyakorlati sarokköveit képezi. Szinte minden tudós egyetértett ezekben a különbségekben, de hogy ezeknek mekkora szerepük van, illetve hogy milyen mértékben befolyásolják a kiberdiplomáciát és annak megvalósítását, arról nincs egyetértés.

A kiberdiplomácia célja: a hatalom, reciprocitás és normák szerepe

A kiberdiplomácia meghatározása, illetve az állami szereplők feladatköre mellett fontos értelmezési kérdés, hogy milyen célt szolgál a kiberdiplomácia. Természetesen ez a kérdés is tudományos viták tárgyát képezi, viszont abból a szempontból hasznos elméleti megközelítés, hogy segít rendezni a szakirodalmat az érdeklődő részére. A kiberdiplomáciáról szóló szakirodalmat három nagy kategóriába lehet sorolni attól függően, hogy az író és a kutató a nemzetközi kapcsolatok elméletéről melyik nagy „iskola” mentén gondolkodik.

Az első csoport a kiberdiplomáciának a hatalommal való összekapcsolódását tartja a legfontosabbnak. A második nagy csoport a reciprocitást és a kölcsönösséget helyezi előtérbe, sokszor a törvényre és a jogi szerződésekre való fókuszálással. Végezetül a harmadik nagy csoport pedig a normákhoz és a viselkedési mintákhoz fűződő kapcsolatokat tartja legfontosabbnak a kiberdiplomáciában. A nemzetközi kapcsolatok elméletében ezek a csoportok a realizmust, a liberalizmust és a konstruktivizmust követik le.

Így a nemzetközi kapcsolatokban a háború és béke kérdéseire is, a kibervilág rendezésére, illetve a kiberdiplomáciában is ezt a három fő megközelítési módot különböztetjük meg. A megközelítések a hatalomra, a reciprocitásra vagy a normákra helyezik a hangsúlyt. Kritikus kérdés lesz, hogy melyik gondolkodásmód fog az államok közötti kapcsolatokban leginkább elterjedni, és hogy sikerül-e az államoknak és a kibertérben szerepet vállaló cselekvőknek egyetértésre jutniuk.

A realista megközelítésnél a szerzők elsősorban úgy gondolkodnak, hogy a kiberdiplomácia pusztán a háború kiegészítése. A kiberdiplomáciát a szerzők szerint leginkább a katonai erőfeszítésekkel való összefüggésben lehet megérteni. Ez a csoport a kiberdiplomáciára egyszerűen úgy tekint, mint az államok nemzeti érdekeik, saját szuverenitásuk és a túlélésük megvédése érdekében tett lépések összességére.

A kiberdiplomácia realista megközelítése olyan tradicionális témákra összpontosít, mint a katonai hatalom és a gazdasági erő. Ezek olyan gondolati elemek, amelyek máshol is jelen vannak a realista irodalomban. A hatalom szerepe e szerzők szerint kiemelkedően fontos a kiberdiplomácia világában, és a hatalom felhasználásának legfontosabb formái a katonai erőforrások és eszközök. A realista írók a kiberdiplomáciát az erőszakhasználat kiegészítéseként határozzák meg. Ők kutatásaik során különös tekintettel vannak a kiberelrettentés, a kibervédelem és a kiberkényszerítés fogalmaira, a kiberdiplomáciát hasonlónak tartják a nukleáris diplomáciához.

Egy másik megközelítés, a liberalizmus és a liberális megközelítés középpontjában a reciprocitás, a kölcsönös függőség, a nemzetközi szervezetek, valamint az állami szereplők viszonossága és a jogi szerződések állnak. Ez a fajta szakirodalom a katonai erő helyett a kiberdiplomácia központi szerepét hangsúlyozza a kibertér szabályozásának és a kiberbiztonság növelésének érdekében. Itt az irodalom a liberalizmus alapvető gondolataihoz tér vissza: a kölcsönös gazdasági függőséghez, a nemzetközi szervezetek szerepéhez, valamint a demokratikus békeelmélethez.

A kiberdiplomácia megközelítéseinek harmadik és egyben utolsó nagy csoportja a nemzetközi kapcsolatok elméletének úgynevezett konstruktivista megközelítésébe sorolható. Ezek az elméleti munkák a társadalmi fogalmi konstrukciók, az identitás és a normák fontosságát hangsúlyozzák a kiberdiplomácia és a kibertér vizsgálatánál. Itt a tudományos munkák elsősorban nem magukra az internetes támadásokra vagy eseményekre összpontosítanak, hanem inkább megpróbálják kitalálni, miért fordulnak elő a támadások vagy események. A szerzők itt például arra kíváncsiak, hogy a normáknak van-e szerepük abban, hogy növekszik vagy csökken a kibertámadások gyakorisága. E megközelítés szerint a kibertérben ugyanúgy, mint a nemzetközi kapcsolatok más területein is, vannak normák, amelyek meghatározzák az egyes államok viselkedését, de a normák hatása államonként jelentősen eltér. A nem kormányzati szervezetek, a civil társadalom és az egyének ennél a megközelítésnél játsszák a legnagyobb szerepet. Ezek az írók azt állítják, hogy a normák az állami viselkedés legfontosabb mozgatórugói.

Ez a három megközelítés a kiberdiplomácia értelmezésénél nagymértékben eltér egymástól. Ez az eltérés ugyan az államok közötti viselkedés leírására utal, ugyanakkor a napi politikában is komoly szerepet játszik, mivel a kiberdiplomácia szerepét kutatjuk a kibertérben. Ha a realista megközelítés érvényesül, akkor az államok egyfajta „kibervadnyugat”-szerű rendszerben fognak tevékenykedni, és nemzetközi kontroll nélkül, alapvetően önerőre támaszkodva igyekeznek majd nemzeti érdekeiket érvényesíteni. A liberális megközelítés már egy másik, nemzetközi jogra és hozzá kapcsolódó intézményekre épülő kiberdiplomáciai világot feltételez: az államok jól rendezett jogi szerepek között folytatnak kiberdiplomáciát, ahol nemzetközi szerződések határolják be a szerepköröket. A vitás ügyekben nem az erő, hanem a jog és valamilyen nemzetközi „kiberbíróság” lehet majd a mérvadó. A konstruktivista megközelítés szerint pedig alapvetően nem a jogi környezet vagy a nemzetközi szervezet megléte vagy hiánya fogja leginkább meghatározni az államok viselkedését és a kiberdiplomáciát, hanem hogy milyen viselkedésminták vagy normák terjednek el leginkább az államok között.

Az egyes államok megközelítései besorolhatók a három iskola valamelyikébe. Például az Egyesült Államok republikánus vezetés alatt realista, demokrata alatt pedig inkább liberális hozzáállást mutat. Más államok, például Oroszország, aki Kínával és a Sanghaji Együttműködési Szervezet többi tagjával együtt továbbra is támogatja egy ENSZ-alapú, széles körű szerződés megkötését, de csak olyan módon, hogy ne lehessen a nemzeti jogköröket csorbítani, konzekvensen realista. Mivel nincs egyetértés a világ nagyhatalmai között, várhatóan kiemelt szerep fog hárulni az egyetlen globális nemzetközi szervezetre, az ENSZ-re a kiberdiplomáciában.