Fordította

N. Kiss Zsuzsa

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Élie de Rothschild jr: Le secret des Rothschild

Éditions du Rocher, Monaco, 2022

© Groupe Elidia Éditions du Rocher, 2022

Magyar kiadás © Helikon Kiadó, Budapest, 2024

Hungarian translation © N. Kiss Zsuzsa, 2024

Minden jog fenntartva

Tartalom

Előszó

Zsidók a középkorban

Egy mítosz születése

Tündérmese

Ha a hegy nem megy oda…

Nyeregbe szállni

Családi logika

Munkádon százszor is javítani ne restellj

Háborús viszonyok

Feltörekvő sarjak

Egyesek baja…

A veszély ára

Paradicsomi Anglia

Aki merész, koronázatlanul is király

Semmi sem hófehér, semmi sem koromfekete

A szerencse nem vár

Hatalomátadás

A nemesség kötelez

Aranykor

Bizonyos üzleti érzék

Ha nem döntesz a sorsodról, a sorsod dönt rólad

A tigriseket a bőrükért ölik, a gyilkosokat intő példának

A titok az titok

Emberi természet és csőd

Az érem másik oldala

Illékony könnyű lélek

Mindig a sajátjaink árulnak el

Sosincs úgy, ahogyan várnánk

Gazdaságtan dióhéjban

Európa, az agyaglábakon álló kolosszus

Észlények és lázas szellemek

Emlékezet és árulás

Hazaszeretet

Amit a nő akar

Isten mindig az erősebb oldalára áll

A harcos pihenője

Üzletelés a halállal

Az elveszett illúziók temetőjében

A diplomácia nem hagy teret az őszinteségnek

Jótékonyság, elkötelezettség…

Mindig tarts a szélsőségektől

A sorsnak nem fújtató szab szélirányt

A tegnapi barátokhoz

Kölcsön csak gazdagoknak

Családi titkosszolgálat

Angolos hóbortok

A pénzes igaz ember

Az élet ünnep és csőd

Kis anekdoták, nagy hatás

Az arany mint a meggyőzés eszköze

A playboy és a szűz fiú

Tegyük le a névjegyünket, mielőtt megváltjuk a világot?

Óvakodj bárkiről felszínesen ítélni

A butaság leszerelhetetlen

A várúr és a kémek

A mieinket vagy önmagunkat cserben hagyni

A szerencsés és a felforgató

A csendmisszió

Az igaz ember a háború után

Ha elkap a becsvágy

Egy úriember New Yorkban

Az irigyek diktatúrája

Bárány-revans

Menni vagy meghalni

Sok hűhó semmiért

Egy új korszak

A vér nem válik vízzé

Az Újvilág

Kakasviadal

Egy nagyság felfedezése

A szórakozás és az üzlet összehangolásának művészete

A képzelet hallatlan burjánzása

Hallgassunk az őrangyalunkra

Növekedni a túlélésért

A változatosság gyönyörködtet

Jákob lajtorjája

Az arany legendája

Érettség

In vino veritas

Pellengér

Nincs többé Rothschild

Semmi sem vész el, minden alakul

Kegyetlen világ

Csattanó

Helvét bunyó

A kötéltáncos

Epilógus. Concordia, integritas, industria

Források

Előszó

Az itt következő történetnek épületesnek kell lennie, hogy elfogadják? És ha igen, mindig ragaszkodjunk az etikához, az erényhez vagy éppen atyáink tanításaihoz, elkerülve a kockázatot, hogy a jóravaló emberek megvessenek, meghurcoljanak? Amióta eszemet tudom, nemigen cselekedtem szégyenletes dolgot, vagy ha mégis, azon voltam, hogy másnak ne ártsak vele. Sem egyénnek, sem közösségnek, távoli, nem hivatalos családomnak még annyira sem. És mégis hüledezhet az olvasó, mire nem vetemedtem azért, hogy ez a könyv napvilágot lásson. Csalás, hazugság, eltűnés évekig megváltoztatott személyazonossággal. Meglehet, szóra sem érdemes a világ egyik leghíresebb dinasztiája vonatkozásában. Hiszen ha, mondjuk úgy, egy legenda része az ember vagy annak vélik, ha a puszta nevünk túláradó megvetést vagy csodálatot vált ki szinte mindenkiből a földgolyó jelentős hányadán, kell valamiféle inkognitó. Második útlevelem, amely az elsőnél nem kevésbé hiteles, sok alkalommal húzott ki a csávából, hogy lapítva végre megírhassam ezt a történetet. Mert nem tarthattam tovább magamban. Az elhamarkodott cselekedetre találni mentséget, a mulasztásra soha! Merthogy igazunk sohasem lehet az igazság önjelölt letéteményeseivel szemben. A taxisofőrtől kezdve, aki a legnagyobb természetességgel fejtegeti nekem, hogy a nagybetűs Társadalom a zsidók kezén van, és szikra gyűlölet nélkül hangoztat több száz éves szélsőséges közhelyeket, az öltönybolti eladóig bezárólag, aki bátran érvel a bevett elmélet mellett, miszerint a Rothschildoktól ered Földünk rákfenéinek tetemes hányada, mindenki hozzájárul tudtán kívül ehhez a jövendő nemzedékek javát picit sem szolgáló bődületes propagandához.

Hát íme néhány mozzanat egy zsidó család korántsem hétköznapi életéből, Rothschildékéból, akik noha rendkívül ritkán nyilatkoznak, mindig közelről követik az eseményeket már több mint kétszáz éve. Elismerem, szabályszerű történész módjára is megírhattam volna a hol tündérmesébe illő, hol tragikus mozzanatok sorozatát, melyekből ez az eposz összeáll. Én mégis inkább a lelkiségre helyeztem a hangsúlyt, nem a nagybetűs Történelemre, a törvény szelleméhez, nem pedig betűjéhez való hűség mintájára, hozzáfűzve saját, olykor senkire sem – legkevésbé az emberi nemre! – hízelgő meglátásaimat, melyek mindazonáltal rávilágíthatnak valamelyest a Rothschildok titkára. Tanulmányoznom kellett pályafutásukat, rendet vágnom a nemritkán egymásnak ellentmondó tanúságtételekben, hogy egybegyúrjam az összképet, az igazsághoz minél hívebben. Az én igazságomhoz, mondják majd a szkeptikusok. Mert bizony, akár hiszik, akár nem, az Ember mint olyan, a minősége, a reakciói alig változtak 1744 óta. Csakhogy a mai olvasót annyira nehéz lekötni, olyan fokú bőség mutatkozik az új médiumok terén, habár a minőség tekintetében korántsem – szeretném hinni, hogy ebben egyetértünk az olvasóval! –, hogy bennünk, a nyilvánosságban a türelmetlenséget szítják legfőképpen, s ezért jutunk gyakran igaztalan következtetésekre. Remélem, nem futottam bele ilyen csapdákba, és szerény tisztelgésem nyomán az olvasó is megtud annyit törekvésről és józan észről, mint én, úgyszintén a személyekről, akik elkápráztattak vagy viszolyogtattak.

Zsidók a középkorban

Minden ember egyenlőnek születik. Vagy majdnem. Azonos gének alkotnak valamennyiünket. De ki érti, miért futnak egyesek gyorsabban másoknál, miért bölcsek egyesek, mások meg miért nem? A természet egészében alapvető ez az alkati kiválasztódás.

Kezdetben voltak tehát a számos vallás alapjait lefektető zsidók. Több évszázadnyi elmélkedés és jámborság után meglelni vélték a szabályt mindenre: lett légyen az bölcselet, erkölcs, család, hadakozás, vagy épp egészség. De bizonyára elsiklottak egy tényező felett, és mulasztásukért drágán meg kellett fizetniük, mert az a tényező formálta át aztán az egész földgolyó képét. Ez nem más, mint a teremtő késztetés, minden dolgok megkérdőjelezése, az emberi természet oly jellegzetes sajátossága. Gyanútlanul tudtak soraikban hallatlanul felforgató eszméket valló szakadárokat. Egy újító zsidó, talán a legerényesebb magból való, elhatározta, hogy ő egymaga karolja fel mindazokat, márpedig voltak jócskán, akiket kivet a judaizmus, és új, sokkal nyitottabb szabályokat alkot számukra. Ez a lángeszű megvilágosodott, úttörő marketinges levédette, hogy „Szeressétek egymást”, meg hogy „Ekképpen lesznek az utolsók elsők és az elsők utolsók”; ezek a szlogenek végre meg tudták szólítani a létszám felettiek, rabszolgák, nélkülözők millióit, reményt adva nekik boldogtalan földi életükben, hogy nyomorukon fordíthatnak a haláluk után, irány a paradicsom! Rebellis, sőt lázító program némelyek, konkrétan a Templom – egész Jeruzsálem! – őrei, a farizeusok, egy amúgy szűk, kivételezett, hatalomittas kaszt szemében. Ők mentek panaszra a császár júdeai helytartójához, Poncius Pilátushoz, és rövid úton hóhérkézre adták Jézust, a forradalmárt vagy a bajkeverőt, ki minek látta. Követői, a keresztények nem győzték a világnak merőben hamisan fanfárolni, hogy a zsidók feszítették meg az ő prófétájukat. Megalapozottan csakis a farizeusokat vádolhatták volna! Szerintem ebből indult ki a mindmáig tapasztalható, nemzedékről nemzedékre csaknem kétezer éven át továbbhagyományozott antiszemitizmus. Az uralkodó vallássá lett, időszámításunk szerint 380-ban a Konstantinápolyban székelő császár által újraszabályozott kereszténység eltaposott mindent, ami az útjában állt, egyvalaminek lett a megszállottja: a terjeszkedésnek, a világuralomnak, hogy minél többeket tudjon hatalmába keríteni, egyre újabb híveket hódítson el, sanyargasson akár a diadalért, szöges ellentétben az alapító, szent életű, légynek sem vétő Jézussal.

A hívő izraeliták eközben továbbra sem változtattak semmin, a judaizmusba való betérést továbbra is úgy megnehezítették, hogy a gójok – a nem zsidók – örömest lemondtak róla. De emezek nem érték be a származás okán létszám felettiekkel – zsidó az, akit zsidó anya szült, más módon azzá lenni nagyon bonyodalmas –, egyhamar eldöntötték, hogy a még oly szerény és ártalmatlan zsidók – akikre azonban rásütötték, hogy gyilkosai a majdani messiásnak! – továbbra is veszélyeztetik új keletű fölényüket. És noha más ellenlábasaik lemészárlásától nem riadtak vissza, furcsa módon életben hagytak „Izrael fiai”-ból száznegyvennégyezret. A Jelenések könyve jóslatához tartva magukat, János evangélista meghagyása szerint, aki különben Isten rettenetes haragját helyezte kilátásba. No meg egyszerre tisztátalan lett a keresztények túlnyomó többsége szemében a gazdagság, a profit – mivelhogy pokolra visz nyílegyenesen –, kellettek hát nekik a zsidók az ördögellenes front első vonalába. Nyakukba akasztottak minden alantas munkát, a pénz kezelését is, hogy ezekhez nekik minél kevesebb közük legyen. Így megvédik magukat a bűntől, egyszersmind a gonosztól, a zsidókat élő pajzsnak használva a kereskedelemben, a gazdaságélénkítésben.

És mintha ez nem lenne elég, olyan szigorú szabályokat írnak elő számukra – halálbüntetés terhe mellett –, hogy pusztán csak élniük kész kálvária.

A középkortól fogva az egyház és a főurak rendelkezése értelmében a métely teljes kiküszöböléséért a zsidókat elkülönítik a néptől. Amolyan internálótáborokba, úgynevezett gettókba gyűjtik őket a városok tőszomszédságában: ezeket este és hétvégén lezárják, magas falakkal kerítik körbe, s ezzel szálláscsinálói a nyomornak is. A társadalomból másságuk okán kivetett zsidók vallásgyakorlása ily módon nem veszélyes a keresztény hatalomra. Mivel földet nem birtokolhatnak, tetemes bérleti díj szedhető tőlük, úgyszintén folytonosan növekvő összegű adó, amely a nagyurak és az egyház vagyonát hizlalja. Megvetett páriák, pénzügyek intézésén kívül minden foglalkozás tilos számukra: bizarr helyzet, hogy a keresztények Istenének átka van rajtuk, a zsidók mégis nélkülözhetetlenek a csereügyleteknél, mert csakis zsidók adhatják-vehetik a különféle királyságok áruszükségleteit és válthatnak pénzt. Ugyanis minden egyes város, a legjelentéktelenebb is csak a saját pénzérméit fogadja el.1

Hogy a zsidók nyomban felismerhetők legyenek és véletlenül se élhessenek a derék nép jogaival, mindenkor jól látható sárga csillag viselését írják elő nekik, a nőknek csíkos fátylat. A gettón kívül kötelesek félreállni és meghajolni, ha keresztény jár arra, nem időzhetnek az utcákban, nem látogathatják a közkerteket; meg sem közelíthetik a katedrálisokat, csapszékeket; a piacon csak azután intézhetik beszerzéseiket, ha a keresztények már megvették, ami nekik kell. Otthonaikban a felső emeletek ablakait kötelesek eltakarni, nehogy szemtől szemben láthassák a derék embereket; postájukat cenzúrázzák, elolvassák, ellenőrzik kézbesítés előtt. A delizsánszok pedig a szokásos fuvardíj dupláját számítják fel nekik. A társadalmi életben nem vehetnek részt, elérhetetlen számukra bármely közhivatal, nemesnek mondott foglalkozás, amilyen a gazdáé, az ácsé, az orvosé, a jegyzőé, nem árusíthatnak fegyvert, nyersanyagokat, selymet, fűszert.

Ilyen kötelmek mellett a kivételes szakértelem a kényszerű foglalkozásokban, mint az adásvétel, a királyságok és a népek áruellátása, egyes zsidóknak nyereséget hozott. De csupán csengő, tömör pénzérmékben. Mivel nem tulajdonolhattak semmit a gettón kívül – ez volt a törvény –, nyereségüket nem fektethették be, életvitelük nagyon szerény maradt évszázadokig. Ugyanekkor a fényűző, költséges életmódú, földekkel és szolgák ezreivel rendelkező nagyurak likviditása különös módon megcsappant, nem fedezhette szükségleteiket és vágyaikat. Egyesek bajából mások profitálnak, a királyság némely „rabszolgája” kölcsönt folyósított az urának. Később udvari zsidónak, bankárnak nevezték őket, nagyon is könnyedén feledték, hogy a pénz kezelésével kapcsolatos tevékenységre a zsidók csakis az egyház és a nagyurak haszonszerzéséért lettek rászorítva.

A számolásban gyenge, a gazdálkodáshoz, a pénzügyekhez nem értő, tulajdon alattvalóik által minduntalan meglopott fejedelmek a vagyonukat és ügyeiket hamarosan áttestálták az izraelitákra, akik szorosabb viszonyba kerültek zsarnokukkal, nélkülözhetetlenek lettek a királyságok olajozott működtetéséhez. Mivel a hazugságok sebesebb lábon járnak az igazságnál, a Történelem nagykönyvébe azok vétettek föl, akik szemet szúrtak, vagyis a dúsgazdag üzletemberek. Holott a zsidók túlnyomó többsége, miként amúgy a nem zsidóké is, szerény, sőt nagyon szerény sorban tengődött.

Egy mítosz születése

Németország, azaz a Német-római Birodalom, benne Frankfurt városa a 18. században: 32 000 keresztény – vagy annak nyilvánított – lakos, tizedannyi zsidó a város melletti gettóba zsúfolva. Kivételes földrajzi helyzet öt ütőér, fő közlekedési útvonal találkozásánál, összeköttetés a Németalfölddel éppúgy, mint az itáliai Velencével, meg Lübeckkel, Hamburggal, Brémával és a többi fővárossal, melyek körvonalazzák a majdani Németországot Észak-Európában. A Rajnába ömlő Majna révén ráadásul az egyik legnagyobb kereskedelmi vízi út jótéteményét is élvezi Frankfurt: ez nyilvánvalóan hatalmas előny egy áruforgalmi csomópontnak, és megkerülhetetlen tényezője ennek a történetnek, mint majd látni fogjuk.

A városokban a 12. század óta nem tűrik meg a zsidókat, mert a közfelfogás szerint fenyegetik a keresztények hitét. Ámde tagadhatatlan, hogy a gazdaság szempontjából nélkülözhetetlenek a közösségnek. Egyes Hanza-városok, például Hamburg és Bréma fokozatosan megenyhülnek irányukban, ha másért nem, hát a virulóbb gazdaságért mindenki javára. Ellentétben az ilyen türelemre hajló, netán egyenesen liberális hercegségekkel és fejedelemségekkel, Frankfurt, Hessen tartomány székhelye továbbra is megrögzötten antiszemita a zsarnok II. Frigyes és a fia, Hesseni Vilmos alatt, akkurátusan betartatja az összes avítt középkori szabályt.

Ide születik 1744. február 23-án Mayer Amschel Rothschild, negyedik gyermekként a város zsidó gettójának egyik vallásos, szegény családjába. Szülei ószeresek, parányi, sötét butikjuk profilja a régiség, használt ruha, ékszer, pénz- és érmeváltás; ez a rendezett bolhapiac egyszersmind a családi otthon. A mérleg a legfontosabb, legsűrűbben használt eszközük. Felismerik a nemesfémeket, nem kell a gyakran becsapós jelzetekre és vésetekre hagyatkozniuk. A mérlegre rakosgatják a tallérokat, melyek mindegyike különbözik, és valóságos értékük csak a bennük foglalt arany, ezüst vagy réz súlyából következtethető, márpedig a különféle pénzek átváltási rátájának helyes számítása kulcsfontosságú a tranzakciók sikeréhez. A családi otthon bolt is, raktár is: csak a legalapvetőbb komfortot biztosítja; két család, tucatnyi személy lakik nyolcvan négyzetméteren, amelybe beleértendő az üzlet is; a szűk, félhomályos szobákban halmozódik az elszállításra vagy vevőre váró áru. Az emeleten majdhogynem vaksötét uralkodik nappal is, az ablakok takarásban vannak az álszent törvény nevében, amely a keresztényeket védené a zsidók rontó tekintetétől – mintha bizony oly vészhozó lenne! A kis utca keskeny, úgy százan férnének el benne, de az évek során a születések, a betelepülések háromezerre dagasztják a lélekszámot. A páriáknak fenntartott változatlan méretű területen mindenki úgy rendezkedik be, ahogy tud, egymás hegyén-hátán, gyűszűnyi, alig megközelíthető hajlékokban. A helyszűke ugyanis visszaüt az ingatlanárakra. Még hogy minél drágább a lakás, annál szebb?! A zsidók csak a gettóban vásárolhatnak tulajdont, és mert enyhe kifejezés, hogy korlátozott a tér, ebben a hanyatló negyedben orcapirítóak az árak, a polgári negyedek legkülönb portáiét is meghaladják. A kis utcában nincs vízelvezető árok, sem csatornázás; gyűlik a földön a hulladék, el lehet képzelni, milyen makacs bűzt terjeszt, micsoda betegségeket…

Mayer Amschel szüleit is korán elviszi egy járvány 1755-ben, így kényszerül egyik fiuk ma ismert pályájára. Európa-szerte jellemző ez a helyzet: az összezsúfolt, szinte barom-billogozott, zárt negyedekbe rekesztett, börtöntöltelékként őrzött zsidóság minimális szabadságjogokat élvez, maximális adókkal és szolgálattal terhelt; a zsidó családok cseles ügyletekre kényszerülnek, hogy elboldoguljanak valahogy. A korszakban családnév sem illeti meg őket, többnyire vagy a házuk nevét veszik fel, vagy egy divatos ragadványnevet, vagy a foglalkozásukét. Ennek a családnak az ajtaját a Judengassén egy vörös pajzs díszíti: Rothschildnak, „vörös pajzs”-nak nevezik magukat, ilyen egyszerű ez.

Mayer Amschel mindössze tizenegy éves, mikor pár hónapon belül anyja és apja is meghal himlőben. A pénzváltásban már gyakorlatot szerzett apja mellett, két öccsét megelőzi a testvérsorban, ezért őt küldik el a háztól, mert drága a megélhetés. Gyámjai egy hannoveri bankárhoz fordulnak, aki hajlandó felvenni őt segédnek próbaidőre. Egyedül vág neki a több száz kilométeres útnak Frankfurtból. Elvárás a szegény gyerekkel szemben az önállóság, de legalábbis az önellátás, vagy megdögölhet az utcán, koldussorba jut vagy rablóbandába. De szülei előrelátásának hála az ilyesmi távol áll Amscheltől. Eleven természet, zsenge korát meghazudtolóan fejlett: máris igen járatos számos területen, megtanult írni és számolni, de ennél többet is. Gyors, nagyon gyors észjárású, felnőtt társaságban is tud viselkedni.

Három nyelvben egyaránt járatos: németül tárgyal az ügyfelekkel, héberül imádkozik, a harmadik nyelv a legtitkosabb, a kulisszák mögötti belterjes jiddis: ez a héber-német keveréknyelv az ellenség kicselezése, régtől így azonosítják egymást a zsidók. Mert aki nem beszéli a jiddist, az nem lehet zsidó, ezért veszélyt jelenthet a hitsorsosokra. Amschelt apró korától beavatta apja a politikai helyzetbe, amolyan csodagyereket nevelt belőle. A fiú alkothatott már némi fogalmat az antiszemitizmusról, az erőszakról – tépázza a hétéves háború Poroszországot, Ausztriát, Franciaországot, Oroszországot, Szászországot, Svédországot, vagyis majdhogynem egész Európát, csaták folynak a katonaság diktátumai szerint –, sőt beleláthatott a család betevő falatját a kassza hullámhegyei-völgyei közepette biztosító üzletelésbe is. Abban az életkorban, mikor más gyereknek még a homokozó a felségterülete, ő kötelességtudóan figyelte az egyezkedő ügyfeleket és szállítókat, boldogan tette magát hasznossá, anyja felügyelete mellett ő adta oda a visszajárót a vevőknek. Apját mindenhová elkísérte, a jegyzőhöz is; egy gyűrött zacskóban, mintha csak elemózsia lenne, ő vitte a család minden félretett pénzét, Moses meg tüntetően a kis bőrerszényét, megtévesztendő a brigantikat, akik netán nyomába eredtek, amint elindult hazulról, hogy kifosszák. Mert ki képzelné egy gyerekről, hogy rá van bízva a tőke? A hivatalban a kisfiú végig jelen volt az ügylet bonyolításánál, vigyázott a pénzre, akár a Templom őre, míg az utolsó aláírás is rá nem került az okiratra. Akkor apja intésére büszkén kitette az asztalra az eladónak szánt pénzt, büszkén, amiért övé a kulcsszerep az ügyletben, nála a stex!

És ez még nem minden: Mayer Amschel nagyon zsenge fővel ki is szolgált ügyfeleket, járatos lett a taktikus számlavezetésben, adóbevallásban, beleértve az eltitkolást, a csúszópénzt, a második gazdaságot: kényszerűség ez a teljes bizonytalanságban, mikor minden garasnak fontos szerepe van a tisztes megélhetésben, a család jóllakatásában. Mayer Amscheltől a jótékonykodás sem idegen. Valahányszor apja megszánt egy koldust, ő, a fiú nyomta az illető kezébe a pénzdarabot, és lelkesült fel a hálás tekintet láttán. Végül pedig a rabbinikus oktatás jóvoltából ez a kis ember már kezdi kapiskálni a törvényt, az erkölcsöt, az adott szó súlyát. Az apjával közös missziókon ugyan nem értett meg minden klauzulát, de bizonyosan előrébb tart a kortársainál. Szemlátomást vonzódik a bankoláshoz, a kereskedéshez: ezzel nyeri meg Wolf Jacob Oppenheimert, a jeles udvari zsidót, aki közvetlenül a szülők halála után szárnya alá veszi, hogy nála fejlessze tovább égi adománynak tetsző képességeit; ámbár ezek ténylegesen az apja-anyja által továbbadott tudásból fakadnak.

Oppenheimer, az új főnök felmenők hosszú sorától örökölte posztját az osztrák császár szolgálatában, hercegek és nemesek előszobáinak kiváltságosa, üzleteit kiterjesztette Hannoveren messze túlra, Németország-szerte egészen Bécsig. Szalonkabátjában, merev nyakravalójával tekintélyes jelenség, meggyőzően alakítja szerepét, melyért nagyon irigylik: közvetítő, meghatalmazott, minden téren szakértő és tanácsadó, pénzügyekben mindenekelőtt; ott dong a fejedelmek fülénél, akiknek folyton kell pénz, ellátmány a hadseregüknek, ékszer a szeretőjüknek, fényűző díszruha, különleges hozzávaló a szakácsaik repertoárjába, nem is szólva a borokról, dohányneműkről, fűszerekről, drága kelmékről… Oppenheimer egyes birtokok felügyeletére, adók behajtására is jogosult; minden rábízott ügylet és tranzakció után dézsmát szed, nagy a befolyása: fantáziátlan, gazdálkodáshoz nem értő felséges ügyfelei védelmét élvezi, oly mértékig rá vannak szorulva. Oppenheimer hamar felfigyel a kis Mayer Amschel meghökkentő memóriájára és számolási készségére, egy banknál igencsak kívánatos adottságok ezek. Osztás-szorzás, felfogóképesség, agilitás terén lekörözi a többieket, a főnök kedvence lesz, aki örömmel avatja be a numizmatikába, vagyis a régi érmék és pénzek tanulmányozásába, és a pénzváltás gyakorlatába; ez utóbbi alapvető fontosságú egy olyan országban, ahol minden régió a különállását hangsúlyozva saját pénzt ver, ezért a lakosságát rákényszeríti a pénzváltó szolgáltatásaira egy még oly közeli másik udvar fennhatóságába tett utazáskor is.

Az úti cél lehet Szászország, Hanau, Kassel vagy épp Weimar. Több mint háromszázötven hercegség vagy fejedelemség alkotja a Szent Német-római Birodalmat. A különféle pénznemek sokasága nem tartogathat többé titkot Mayer Amschelnek, fejből kell ismernie mindet, hogy a rátákat figyelembe véve könnyedén válthassa át egyiket a másikra; a gazdálkodás fogásait is elsajátítja, annak művészetét, hogy a ráfordítást mindenkor meghaladja a nyereség, és végül a stratégiát is – mindenkor jóhiszeműt –, hogy minél több klienst meggyőzzön, érdemes venni, eladni, pénzt váltani: mivelhogy egy adott időszakban a tranzakciók számától függ a profit.

*

1756 óta dúl a hétéves háború, Hannover pedig az angol korona fennhatósága alá tartozik: a kis inas beleláthat az idegen, szokatlan kliensek ügyeinek intézésébe is, nyitottságot, rugalmasságot tanul ezáltal. Néhány év leforgása alatt a pénzek és érmék szakértőjévé képezi magát és elnyeri néhány vagyonos ügyfél rokonszenvét; egyikük, von Estorff tábornok, a bank nagyon fontos ügyfele bízza meg elsőként eladással. Már kapcsolatuk kezdetén felfigyel a hadfi arra, hogy száz livre-ért a pénztáros 128,46 tallért fizet neki, azonban a kis Mayer Amschel 138,46 tallért bocsát a rendelkezésére. Az öregember, noha úgy gondolja, a bank téved, mégpedig saját javára, nem mer reklamálni. A kis Mayer Amschelnek ellenben ad tíz tallér borravalót, ez persze a kasszába kerül, hogy a végelszámolásnál minden stimmeljen. Mayer Amschel az apja által sulykolt szabályt alkalmazza itt: „Adj ajándékot az ügyfeleidnek, akkor híven hozzád fordulnak minden újabb ügylettel, százszorosan kapod vissza a nekik juttatott nyereséget.” Moses azonban aligha helyeselné ezt az általa tanított elvvel űzött kis „manővert”. Vészes következménye ugyan nincs, hiszen végül stimmelnek az összegek, az ügyfelek elégedettek, a munkaadó úgyszintén. A tábornoknak több klienssel egyetemben szokásává válik, hogy kis jótevőjén keresztül bonyolítsa a tranzakcióit, szívja a fogát, valahányszor más pénztáros szolgálja ki; az alkalmi kuncsaftok a többi alkalmazott hatáskörébe tartoznak; ezen senki nem akad fenn. A pénzváltáson túl is nagyon változatos Mayer Amschel tevékenysége, főnöke egyre több bizalmas, kényes feladatot bíz rá, más közvetítőire hagyva a többi kötelezettséget. A vállalkozás szamárlétráján egyre feljebb jutó kamasz jár a pár háztömbre lévő tőzsdére a vételre és eladásra vonatkozó rendelkezésekkel, sőt utóbb a kulisszák mögül ő tartja szemmel a piaci konkurenciát, tájékoztatja az alkuszt a helyzet alakulásáról. A forgalomban lévő érmék és pénzek felbecsülésében is járatos lesz, értékelését igazoltatnia kell – igaz, mind ritkábban – a főnökkel; a fizetendő kamatok kiszámolását, a könyvelők által legjobban utált munkát hamarabb végzi el bárki másnál. Beérik a gyümölcse, hogy apja pici korától, élete hajnalától trenírozta erre az agyát egyszerű játékokkal.

>Mayer Amschel csaknem nyolc éven át példás alkalmazottja Oppenheimernek, aki a bank teljes személyzetével egyetemben roppantul fájlalja, hogy tovább nem akar maradni: mindenki szívébe belopta magát a rugalmas ifjú, aki az évek során ragyogó bankszakemberré érett. Oppenheimer, értesülvén kiváló munkatársa hő vágyáról, hogy hazatérjen a frankfurti gettóba családja maradékához, hónapokon át mindent latba vet visszatartásáért. Fejtegeti neki, hogy nincs is rosszabb hely számára a világon, hiszen az antiszemita törvényeknek olyan szigorral, mint ott, sehol nem szereznek érvényt. De mindez falra hányt borsó. Oppenheimer elmegy odáig, hogy jelentős fizetésemelést helyez kilátásba a munkaterhek csökkentése mellett. Hasztalanul. A fiatalember döntött, szóba sem jön már számára Hannover.

*

Tanulóévei végeztével, garasonként félretett megtakarításaival Mayer Amschel, miután húszéves koráig távol élt övéitől, végre hazatér Frankfurtba, a szülői házba, a fojtogató gettóba. Ott igazából minden vagy majdnem minden a régi. Viszontlátja két öccsét, Mosest, aki zálogházat és régiségkereskedést tart fenn, és a rokkant Calmannt, aki pénzt vált; társul velük, az új vállalkozáshoz nemcsak megtakarításaival, hanem képzettségével, tapasztalatával is hozzájárul, amely a régi érméken túl az ékszerekre és a régiségekre is kiterjed már. A szülővárosát viszontlátó ifjú Rothschild egyhamar a fejébe veszi, hogy felkeres egy Gutle nevű kislányt, akivel annak idején a gettó iskolájában ismerkedett össze, és Hannoverbe indulása előtt már megdobbant érte a szíve.

Vajon ott él-e még ez a lány? Amschel egyenest a zsinagógához megy, ahol a jelek szerint senki nem emlékszik már rá. Végül aztán, miután a rabbinak elmondja, ki ő, és dióhéjban beszámol hannoveri éveiről, tudakozódni kezd a hajdani iskolatársakról és mellesleg Gutléról, az egyetlen említésre méltatott leányról. A rabbi egykettőre kitalálja, hogy csak a lány érdekli igazából Amschelt – mindentudó –, mi másért lenne ő a rabbi? Nem késlekedik a válasszal: Gutle szebb, mint valaha, hanem, ami a fő gond, még nem férjezett! Ezt hallva a fiatalembert elönti a forróság. Informálódik a kisasszony szokásrendjéről, már másnap várni fogja a lányt kétlépésnyire az otthonától abban az órában, mikor a zsinagógába indul. Mondhatni, nagyon is klasszikus terv. A két fiatal véletlenül összefut és a kölcsönös felismerés után összeölelkezik, megtörténnek a vallomások és innentől biztos a viszontlátás. Amschel éjjel újra meg újra elpróbálja a jelenetet, másnap fel is bukkan Gutle, csakhogy apja kíséretében. Az udvarlónak inába száll a bátorsága, sarkon fordul, mást nem tehet. Sosincs úgy, ahogyan várnánk: anyja szokta előszeretettel mondogatni. Újra át kell gondolnia mindent, mielőtt újból rohamoz.

Soha semmire nem készült még úgy, mint a másnapi vártára ugyanabban az órában. De monszunszerű eső zúdul a nyakába. Merő sár az utca. Mayer szemközt áll a negyed korántsem legszerényebb házával, amely lakóinak jómódját hirdeti. A negyedben csakis faépítmények állnak ugyan, de a fa minősége nem lényegtelen, a hajlékokat keretező díszítéseké, faragványoké, szegélyeké pláne nem, árulkodók a különbségek. A foglalkozásuk vagy örökségük jóvoltából legpénzesebb zsidók adnak a külsőségekre, elvégre rátartiság is van a világon. És ami a fő, jobb, ha irigyelnek, mint ha szánnak. A házbelsőről most ne essék szó, oda jószerével nem látni be, de a szépséges, vastag hímzett függönyök szembeszökőek. Más házakról bezzeg lerí, hogy ott nehézségekkel küszködnek: a gettó is olyan végső soron, mint bármelyik közösség. Vannak a szerencsések, jóval kevesebben, mint a szerény életmódú többség. Az oly gyanakvó és irigy keresztények mindazonáltal egy kalap alá vesznek minden zsidót: gazdag, haszonleső, tobzódó pénzeszsáknak tekintik őket egytől egyig. Pedig ha szembesítenék e megrögzött hiedelmet a telep nyomorúságával, belátnák, a pompa itt nem valóság, sokkal inkább a fantázia szüleménye.

De térjünk vissza Mayer Amschelhez, aki rezzenetlenül tűri az égi áldást, miközben egy fiatal lány – talán Gutle, ámbár Amschel alig-alig veszi ki az alakot – vet egy pillantást kifelé, de Amschelről tudomást sem vesz; nyilvánvaló, hogy ki sem fogja dugni az orrát. Udvarlónk bőrig ázva, leverten kotródik haza. Moses javában főz valamit, a kerekesszékes Calmann somolyogva néz föl az imakönyvéről: többeknek meggyűlt már a baja a kicsikével, azazhogy az apjával. Az öreg ragyogó partit álmodik neki és hét lakat alatt őrzi. Nem született még olyan férfi, aki méltó rá.

Másnapra a lány minden bizonnyal értesül Mayer Amschel jöttéről. Apja Wolf Salomon Schnapper pénzváltó, aki a szomszédos Meiningen hercegség udvarában is bizományos. Gutlét annak idején nem hagyták hidegen a most idegenből hazatérő gyöngéd pillantásai, azonban ő sem egykönnyen ismer rá. Az istentisztelet alatt másról sem csevegnek a barátnőivel. A zsinagóga karzatáról, olyanformán kicsit, mintha színházban, figyelik a zsoltárokba mélyült férfiakat odalenn. Előttük is van könyv, imádkozhatnának. De ha nekik annyi a mondandójuk, míg a férfiak énekelnek, a jobb összpontosításért előre-hátra buktatva a fejüket! Időnként fölnéz rájuk a rabbi, tüntetően köhint, rendre utasítva a lármás nőközönséget. Lehellet megszegik néhány pillanatra a karzaton, csönd lesz, a rabbi folytatja az imát, aztán a lányok-asszonyok is a csacsogást. Utóbb kifelé tódul mindenki, szinte megkönnyebbülten, amiért vége az istentiszteletnek. A zsivajban Mayer Amschel átgázol a sokaságon az ajtóhoz, hogy köszöntse Gutlét és az apját. De már nem érheti utol őket. Schnapper láthatóan nagyon siet, a lánya nehezen tart vele lépést, hátrafordulni nincs érkezése. De a lány felkacag, annyira szürreális a helyzet, mire apja fokozza az iramot.

Másik alkalommal Amschel látja, amint apa és lánya egy kelmeárus üzlete felé veszik az irányt. Az ajtó előtt ácsorog majd’ egy óra hosszat abban bízva, hogy rájuk köszönhet. Mikor nem bírja már tovább és bemegy a boltba, kiderül, hogy a hátsó kijáraton rég kimentek. És ez a cselezés folytatódik hetekig, Schnapperék mindent elkövetnek, hogy lerázzák.

Merthogy Gutle apjának nem nagyon tetszik Amschel érdeklődése. Hiszen a fiatalember nem tűnik ki semmiben, a fő baj vele az, hogy szegény. Szülei fiatalon meghaltak, jó ómen ez vajon? Milyen jövő vár Gutléra mellette? Az apa féltékenyen őrzi szeme fényét, nem bízik az ifjúban, a lányának megparancsolja, hogy kerülje. És Gutle mintakislányként engedelmeskedik is. Csakhogy a házak összetorlódnak, a gettónak ezt a szűk kis utcáját nem arra találták ki, hogy két fiatal nagy ívben kitérjen egymás elől. Újra meg újra viszontlátják egymást akaratlanul is. Mayer Amschel ha csak teheti, üdvözli Schnappert, az apát, aki mindig nagyon merev és tartózkodó, éppen csak visszaint neki, mintha azt mondaná: „Jól van már, felejts el és főleg kíméld a lányom!” Schnapper és a szokásrend utóbb lelohasztják Amschel udvarló buzgalmát, egyre ritkábban jár a zsinagógába, az üzletre összpontosít, addig is feledve kiszemelt jövendőbelijét.

*

A Rothschild-butikban valóban nem mennek fényesen a dolgok: a beóvakodó ügyfelek zöme vásárlás nélkül távozik. Az is igaz sajnos, hogy a pulton figyelemért versengő kevés portéka nem túl vonzó. Néhány szövetbála, csillogó gyertyatartók, de mellettük csorba asztalneműk; üvegezett érmeszekrény, de több tárlója üres. Fűszerrel teli zsákok a puszta földön; szekreter, előtte igen rozoga karosszék, talán mert boldog-boldogtalan leveti oda magát, de meglehet, ilyen állapotban került oda eleve; készleten van még néhány aranyozott óra, a falon pár szép keretű, de középen idő vásta, ezért cserére érett tükör. Végül megemlítendő az egyetlen igazán jövedelmező üzletág, a pénzváltás, amely a család ténykedésének 70 százalékát teszi ki, a túlélést biztosítva, de többet nemigen.

Mayer Amschel a gyors leltárt követően gyökeres üzletpolitika-váltást javasol öccseinek, előadja forgalomnövelő haditervét. Mindenekelőtt az árakat kell legalább 30 százalékkal csökkenteni. Moses és Calmann koránt sincsenek meggyőzve, a haszonkulcs úgy túl alacsony, mondják, mire a bátyjuk kijelenti, hogy akkor pedig nagyobb tételben kell eladni. Kitakarítják a boltot az utolsó szegletéig, krétával kiírják az új árakat, ahová csak lehet. A homlokzatra is kerül tábla vevőcsalogatónak. Már másnap szállingózni kezdenek az új hirdetményen feltüntetett árengedményektől odabűvölt kuncsaftok.

Amschel hátrahagyja öccseit a pult mögött és Frankfurtban rója a vásárteret: kihagyhatatlan helyszín annak, aki szép áruval akar vásárlókat magához csábítani. Nála minden megtakarítása, hogy ritkaságokkal töltse fel boltja kínálatát: szóba jön régiség, csecsebecse, finom csipke, különleges érem. Előbb apja, utóbb mentora, Oppenheimer oldalán elsajátította a szép dolgok, a kelendő termékek iránti érzéket. Van szeme az alkalmi vételekre. Simán megy az alkudozás. Profit a vételből származik, nem az eladásból. Ehhez az általános, örök elvhez tartja majd magát egész életében. Bejárja a piacot, alaposan megszemlél minden árudát, felbecsül pénzeket, tárgyal a vásározókkal, ahogyan volt főnökétől látta évekig, merthogy kísérgette, tanúja volt egyezkedéseinek az árakról. Engedményeket próbál kicsikarni az eladóktól, akik a nagy tételben vásárlásnak nem tapsolnak. Amschel kész helyben is átvenni árut, de ha a másik fél is strapálná kicsit magát, ő tíz napon belül kétszeres készletet vinne. Van, aki belemegy, más hallani sem akar a dologról és kiadja az útját. Történjék bármi, Amschel rendületlenül mosolyog.

Hazaindulna kimerülten, felpakolva, mint egy öszvér, miután órákon át tárgyalt fűvel-fával, ám megpillant egy eltéveszthetetlen régi ismerőst. Ki mást, mint von Estorff tábornokot! Hajdani ügyfelét Hannoverből! Még gyerek volt, igaz, nagyon talpraesett, mikor megmentette a hadfit egy hamisítóbanda fondorlatától: ónt akartak rásózni aranyárban! A kis Amschel azonban leleplezte a machiavelliánus tervet és riadót fújt még mielőtt nyélbe ütötték volna az üzletet. A tábornokra mély hatást tett ez a hihetetlen közbelépés, nem feledhette a zsendülő jótevőjét. El van ragadtatva, hogy Frankfurtban viszontlátja, tekintélyes védnökként egyengeti az útját, kezdetnek összeismerteti Carl-Friedrich Buderusszal, aki régi barátja és kegyence IX. Vilmosnak, Hessen-Kassel koronahercegének. Szerencsésebb nem is lehetne ez a kapcsolat. A kis Amschel brillírozása a legapróbb részletekig bezárólag terítékre kerül, az eltelt évek persze változtatnak kicsit az optikán. A piti csaláskísérlet államellenes összeesküvéssé nő, ettől eposzian lehengerlővé a történet, jóllehet, a hitelesség rovására. A tábornoki magasztalás mindenesetre felpiszkálja Buderus kíváncsiságát, érdeklődést kelt benne Amschel iránt. Kezeskedése nyomán a fiatalembert hamarosan bemutatják magának a hercegnek, aki odavan a ritka érmékért.

Hesseni IX. Vilmos II. Frigyes örököse, a dán király veje, a svéd király sógora, idővel apósa II. Frigyes Vilmos porosz uralkodónak; ráadásul unokája II. György angol királynak és veje III. György angol királynak, mivelhogy utóbbi lányát, vagyis unokanővérét veszi el. Jól el van eresztve tehát és vaskézzel kormányozza a régiót. Ő diszponál apja vállalkozása, a néhány ezer fős haderő felett, amely rendelkezésére áll bárkinek, aki kész megfizetni a gyilkos szolgáltatást. A fő kliens jelesül Anglia, ahol mindig van kereslet a királyság érdekeiért halni kész emberekre, akik után nem marad semmi nyom. Az ilyen zsoldosok jóval fifikásabbak és gyorsabbak a reguláris hadseregnél. Nem köti őket becsületkódex, nem tartoznak semmilyen zászló alá, nem azonosíthatóak, gyakorlottan hajtják végre a legszörnyűbb teendőket inkognitóban, sosem árulják el, ki pénzeli őket.

És végül, de nem utolsósorban kiapadhatatlan jövedelemforrás ez a hadsereg annak, aki rendelkezik fölötte, működteti, vagy mondhatjuk akár úgy, hogy birtokolja. Egy zsoldos még többet hoz a konyhára, ha megöleti magát, mert a kliensre jelentős felár hárul minden elesett, helyrehozandó (sic!) vagy pótlandó ember után. A kormányzatoknak borsosan kiszámlázott „à la carte” katonák tényezők a politikában és a hadviselésben az egymást folytonosan provokáló nemzetek terepén; nem ritkaság, hogy a csatamezőn azokkal találja magát szemben egy zsoldos, akiket a közelmúltban még szolgált.

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Darvasi Ferenc

A szöveget gondozta Balázs Piroska

Borítótervező Váraljai Viktória

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Tördelte Izing Imre

ISBN 978 963 620 435 8

www.helikon.hu

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License