Bert Hellinger

A forrás nem kérdi,

merre visz az útja

A családfelállítás lexikonja

Bert Hellinger

A forrás nem kérdi,

merre visz az útja

A családfelállítás lexikonja

Budapest, 2026

A mű eredeti címe: Die Quelle braucht nicht nach dem Weg zu fragen

A mű eredetileg a Carl-Auer kiadó gondozásában jelent meg 2001-ben.

Copyright © Bert Hellinger

All Rights reserved

© Bioenergetic Kiadó, 2009

átdolgozott kiadás, 2012

változatlan utánnyomás, 2026

ISBN 978-963-291-723-8

Fordította: Szász Andrea

Kiadja a Bioenergetic Kiadó Kft.

Felelős kiadó: Schneider Gábor

Felelős szerkesztő: Kajtár-Schneider Krisztina

Olvasószerkesztő: Ruttkay Helga

Borítóterv: Németh Katalin

Tartalom

Bevezetés >

A felismerés útja >

Az igazság

Dialektika

Észlelés és gondolkodás

A fenomenológiai megismerés útja

Felismerés a lemondás által

Tudományos és fenomenológiai pszichoterápia

A távlat

Az egész

A kút

Hallás és látás

Bepillantás és cselekvés

Érzékelés és kételkedés

Gondolkodási minták és sorsminták

A minták megszakítása

Fény és sötétség

Tanítvány és mester

Felismerés és tisztulás

A szellem éjszakája

Érzések >

Az érzések megkülönböztetése

A metaérzések

Düh, kétségbeesés, szeretet

A gyűlölet

A lélek >

A lélek hatótávolsága

Az út

A lélek rendjei

Betegség és lélek

A betegség, a lélek és az Én

A lélek dimenziói

Az élet értelme

Ikrek

A szolgálat

Auschwitz emlékezete

Az emlékezés lezár és egyesít

A gyilkosok vonzódnak az áldozataikhoz

A tettesek és áldozatok békéje

Jó és rossz

Kockázatkerülő hősök

Odafigyelés a lélekre

Együtt haladni a lélekkel

A lélek higiéniája

A közömbösség

Tanulással nem lehet gyarapítani a lélek gazdagságát

A sors

Az élet elfogadása >

A boldogság

A boldogság megélésének módjai

A boldogsághoz vezető út

Önmegvalósítás és tökéletesség

Gyógyítás és gyógyulás

A lelkiismeret határai

Bűn és ártatlanság

A béke

Túlélni a túlélést

Elbizakodottság nélküli elfogadás

Katonák és háború

A haza elfogadása

Az áldás

Új élet a megmenekülés után

A hála

A kiegyenlítés

A felejtés

Az ajándék

Lét és idő

A teljesség

Férfiak és nők >

Férfi és nő

Adok-kapok a párkapcsolatban

Kölcsönösség és szeretet

A jövő

Animus és anima

A férfi és a női princípium

A teljes erő

A csók

Egység és különbözőség

Hogyan sikerül a szeretet

A harmadik megjelenése

A párkapcsolatnak elsőbbsége van a szülői szereppel szemben

Rangsorok egy vegyes családban

Az új házasságban a gyermekek képviselik az előző társat

A nem ismert, korábbi kapcsolatok is befolyásolhatják a gyermeket

Különböző országokból származók közötti házasság

Házasság ikerrel

A nagy boldogsághoz bátorságra van szükség

Boldogság és boldogtalanság

Növekedni hagyni a szeretetet

A valódi érték

A szeretet képei

Félelem és sóvárgás

Félelem a szeretettől

Az intim szféra

Anya- és apaszerep férfi és nő között

Hallani és látni a párkapcsolatban

Vélekedés és érzékelés

Győzelem és féltékenység

Bosszú a szeretetben

Az újrakezdés

Az elengedés

A szakítás

Az alázatos szakítás

A szakítás fájdalma

Boldogság és nagyság

Sterilizáció a párkapcsolatban

A teljes élet

Szerelem és szeretet napjainkban

Rend és rangsor a családban >

Az odatartozás joga

Ki tartozik bele a család rendszerébe?

Jók és rosszak a családban

A teljesség

A szülők elfogadása

Meghajlás a szülők előtt

Béke az alázaton keresztül

Apa és gyermek

Az élet nagyobb, mint a szülők

Adósság és elbizakodottság

A szeretet rendje szülők és gyerekek között

A gyermek szeretete

Szeretet és hatalom

Szeretet és tehetetlenség

Hatalmi harcok

Az áldás

Az idős szülők feletti aggodalom

Korán meghalt gyerekek

Élők és halottak

Gyermekek halála

Szemrehányás gyász helyett

Eszményítés gyász helyett

Megfelelő és alázatos gyász

Az elhunytak neve

Kirekesztett halottak

Meg nem született gyermekek a családban

Az elvetetett gyermek és a testvérei

Gyermekek, akikről a szülők lemondanak

A bűnhődés

Családi titkok

Fogyatékosság a családban

A kezdeti rend

Ördögnek kikiáltott gyermek

A harag áttevődése

Mikor hajlandó egy apa válás után gondoskodni a gyermekeiről?

A szülők tisztelete

Tisztelet és alávetettség

Rend és szeretet

Szeretet és élet

Ha az apa vagy az anya korán meghalt

Az oroszlán

Hogyan tiszteljük a halott szülőket

Sérülések

Az elbizakodottság

A szakítás fájdalma

A búcsú

Rend az összhangban

Ami a családban beteggé tesz, és ami meggyógyít >

A szeretet, amely beteggé tesz, és a szeretet, amely meggyógyít

Kétféle boldogság

Az irányvonalváltás útjai

Pszichoterápia és orvostudomány

Betegség és rend

A betegség mint a lélek gyógyulási folyamata

Rák

Anorexia és bulimia

Evés és böjtölés

Kóros evés

Allergia

Asztma

Depresszió

A családban zajló folyamatok pszichés betegségek esetén

A családfelállítás

A megszakított közeledés

Mi vezet neurózishoz?

Halál gyermekágyi lázban

Mágikus és látó szeretet

A határok tisztelete

A kötődés

Súlyosan fogyatékos gyermekek

Betegség és kiegyenlítés

Vérfertőzés

Oldások a következő generációknak

Tisztelet vezeklés helyett

A halál átvállalása

Pontot tenni

A családfelállítás és a lélek mozgása >

A családfelállítás

A családfelállítás hatása

Amire a családfelállítás során figyelni kell

A lélek megmutatja az utat

A családfelállítás módszeréről

Alapvető kérdések

A komolyság

A szisztemikus megközelítés

A lényegnél maradni

Az erőtér

Megbízni az erőtérben

Kijavítani vagy nőni hagyni

A gyógyulás mint ajándék

Óvatosság az eredmény ellenőrzésénél

Bátorság az igazsághoz, amilyennek mutatja magát

A kíváncsiság lealacsonyít

Megérinteni a lélekben a szeretetet

A családfelállítás határai

Az élők és a halottak

A közös lélekkel való egyesülés tudáshoz vezet

Segítségnyújtás összhangban

Saját és idegen érzések

Mennyire hitelesek a képviselők?

A képviselő és az Én

A nagyobb elsőbbsége

Az egyik valóság

Az értelmezés beszűkít

Mikor hagyjuk abba?

A szülőkkel a hátunk mögött előrenézni

A tapintat

Minimalizmus

A cselekvés a lelket követi

Magunk mögött hagyni a felállítás képét

Cselekvés nélküli hatás

Az üres középpont

A pillanat adja az alapot

A megoldás mint érett gyümölcs

Megoldás és lemondás

Megoldás az elengedésen keresztül

Az oldó mondatok

A lélek mélységei

„Én még maradok egy kicsit”

Ami megszokott, és ami könnyű

A család-lélek meggyógyítása

A villám

Így sikerül a családfelállítás: áttekintés

Kétféle tudás

Segítség és oldás >

Bevezetés

Megoldások problémák nélkül

Intuíció és megoldás

A megoldás a szeretetet követi

A probléma körvonalazása fenntartja a problémát

Az eltérések a megoldást szolgálják

A segítő tevékenység határai

Figyelni az időre, ami megmaradt

Összhangban a halállal

Kötés és fejlődés

A terapeuta hozzáállása

A kezdő beszélgetés

Kétféle segítség

A tisztelet

A visszafogottság

Az ellenállás

Maradandó következmények

Az együttérzés

A teljesség

Pszichológia összhangban

Mesék és történetek >

Bevezetés

Sorsok a mesék és történetek tükrében

Hogyan segíthetünk a gyermekeknek történetekkel

Vallás >

A vallások

A titok tisztelete

A megállás

Istenképek

A Mária-tisztelet

Az egyház kritikája

A legfőbb jó

A lélek mozgása

Élet és halál >

Összpontosítás és halál

Élők és halottak

Érkezés és távozás

Út a halál felé

Az élet elfogadása és elengedése

Halál és teljesség

A halottak tisztelete

A korán elhunytak

Magzatelhajtás

A halál nagyobb, mint az élet

Erőszakos halál

Szervadományozás

Halál és elmúlás

Látogatás a halottaknál

A köztes idő

Végigélni az életet

Zárszó >

Pillantás a műhelybe: Norbert Linz kérdezi Bert Hellingert >

Az alkotás folyamata

A történetek

A nagyobb hit

A vendég

A semmi

A kör

Mondások

Nyelv és gondolkodás

Bátorság a minimalizmushoz

A lélek mozgása

A halottak

Az idő témái

Új szemléletmódok

Kitekintés

Bevezetés

Mint ahogy a nyáron elvégzett munka után ősszel learatják a termést, úgy gyűjtöttem össze ebben a könyvben a hosszú fáradozás és a későbbi felismerések gyümölcseit egy áttekinthető rendszerben. Nagy utat kellett azonban eddig megtenni.

Számomra ez az út a csoportdinamikával kezdődött. Itt figyelhettem és tapasztalhattam meg, hogy hogyan lehet egymással összhangba hozni az ellentétes igényeket és értékeket, ha egy csoport, külső tekintély befolyása nélkül, pusztán az emberek közötti kapcsolat alapján eljut a különbségek elismeréséig, és aztán ebből kiindulva képes valamiben megegyezni, ami minden résztvevőnek egyaránt megfelel.

Az út következő állomása a pszichoanalízis volt. Ez lényegében a csoportdinamika ellentétét jelenti, mert itt a figyelem teljes mértékben a saját magunkban lezajló, egymással ellentétes mozgásokra irányul. De itt is az állt a középpontban, hogy érvényre juthassanak a leszakadt és elfojtott részek, amelyeket a tudat világos és megengedő oldalával egyenrangúaknak fogadunk el.

A pszichoanalízis során szerzett tapasztalatok és felismerések elmélyítését jelentette számomra a primer terápia. Ennek a terápiának az a lényege, hogy védett keretek között nyilvánulhatnak meg a visszafojtott érzések, mindenekelőtt a gyász és a fájdalom. Hosszú hónapok során megfigyelhettem és önmagamon is megtapasztalhattam, mennyire különböző hatást fejthetnek ki az érzések: egyes érzések helyettesítik a cselekvést, mások pedig épp elősegítik. Ettől az időtől kezdve könnyen különbséget tudok tenni az érzések két fajtája között: már nem riadok meg mások heves érzelmi kitöréseitől.

Ebben az időszakban kezdtem el behatóan foglalkozni a tranzakció-analízissel is. Ezen belül leginkább a forgatókönyv-elemzés bilincselt le, ami azt jelenti, hogy mesék és történetek segítségével fényt lehet deríteni a titkos személyes élettervre. E munka eredményeként sokkal mélyebb felismerésekre tettem szert a mesék és történetek rejtett oldalairól, amelyek ezért már nem tudnak annyira a bűvkörükbe vonni, hogy hatásukra elidegenedjem saját magamtól (mint ahogy a primer terápiában tanultak révén megtanultam az érzésekhez viszonyulni). Felismertem például, hogy „A kis herceg” története valójában az öngyilkosság megszépítése, és azok az emberek, akik különösen kedvelik ezt a történetet, titokban az öngyilkosság gondolatával foglalkoznak. Később, amikor betekintést nyertem a szeretet rangsoraiba, észrevettem, hogy sok forgatókönyv korábbról származó sors-összefonódásokra utal. Ez annyit jelent, hogy egy ember életének a forgatókönyve nagyon gyakran az egyik családtagjának a sorsát írja le, akivel a most élő ember forgatókönyve a család kollektív lelkiismeretének a hatására kapcsolatba került.

További fontos állomást jelentett utamon Milton Erickson hipnózisterápiája és a neurolingvisztikus programozás (NLP). Ezeken keresztül tanultam meg a legkisebb jelek pontos megfigyelését, és sokféle történettel ugyancsak egyengették a munkámhoz vezető utat.

Amikor aztán a családterápia felé fordultam, már több szempontból fel voltam rá készülve. A családfelállítás során egyre inkább bepillantást nyertem a szeretet rangsoraiba, valamint a lelkiismeret határaiba és hatásmechanizmusába. Ez messzemenő következményekkel járt a terápiás munkámra nézve, ami például a súlyos betegségek, traumák, pszichózisok, a tettesek és áldozatok kezelésében is megnyilvánult. A szűk értelemben vett pszichoterápián kívül egyre inkább bepillantást nyertem az emberi viselkedésbe a szó legtágabb értelmében, például a párkapcsolatban működő rangsorokba, a szülő és a gyermek rangsorába, a vallásosság különböző hatásmechanizmusaiba, a halállal és a halottakkal való szembenézésbe, valamint a kibékítés és a kiengesztelés útjaiba és módszereibe.

Ez a könyv a fent említett témakörökkel kapcsolatos, legfontosabb megállapításokat gyűjti össze. Egyrészt aratás, másrészt, hogy egy másik hasonlattal éljek, a zárókő, amely összeköti és megtartja egy boltív bordázatát.

A könyvben szereplő leírások legnagyobb része 1992 és 2000 között keletkezett. Meghagytuk a szövegösszefüggésüket is, hiszen családfelállítás-tanfolyamokon hangzottak el, vagy különösebb előkészítés nélkül, bevezetésként, vagy köztes magyarázatként, vagy összefoglalásként. Sok esetben válaszok olyan kérdésekre, amelyeket a tanfolyamok során, vagy interjúkban, előadásokon tettek fel nekem. Mivel a tanfolyamokon és interjúkon hangfelvétel készül, rendelkezésre állt a szó szerinti szöveg, amelyet e könyvben csak indokolt mértékben szerkesztettem át.

Tehát egy-egy konkrét szövegösszefüggésben elhangzott megállapításokról van szó, amelyek mindig egy adott helyzetre vonatkoznak. A szövegkörnyezet kihat rájuk, és élettel tölti meg őket. Épp ezért nem ölelnek fel teljes mélységében egy témát, hanem csak olyan mértékben, amennyire ezt a helyzet vagy a kérdés megkövetelte. Időnként nagyban hasonlíthatnak is egymásra, az eltérő háttérhelyzet révén azonban tartalmaznak valamennyi többletinformációt. Csak a „Sorsok a mesék és történetek tükrében” című fejezetben alkalmaztam a kulcsszavak rendszerét.

Ez tehát egy kézikönyv vagy lexikon, mégpedig többféle értelemben. Egyrészt alkalmat ad a gondolatok utólagos összegyűjtésére és rendszerezésére, vagyis „késői aratás”, másrészt pedig mindenki könnyen megtalálhatja és elolvashatja benne mindazt, amire bizonyos témakörökkel kapcsolatban szüksége van. A tájékozódás megkönnyítésére témák szerint csoportosítottam a szövegeket, és mindegyik elé írtam bevezetést.

Bizonyára lesz olyan olvasó, aki hiányolja az átfogó elméleti magyarázatot a megállapításaim előtt. De mit nyernénk vele? Aki sok halat fog a hálójával és kihúzza a partra, az megszerezte ugyan a halakat, kézbe tudja venni őket – ám ezek a halak többé nem képesek úszni. Ebben a könyvben minden hal továbbra is úszhat.

Azt, hogy miként viszonyulok ezekhez a szövegekhez, jól illusztrálja egy történet, amelyben egy tanítvány a szabadságról kérdezi a mesterét. A mester így válaszol: „Vannak, akik úgy gondolják, hogy ők maguk keresik a lelkük igazságát. Pedig a nagy lélek gondolkozik és keresgél rajtuk keresztül. Ő is, akárcsak a természet, nagyon sok tévedést megengedhet magának, hiszen a rossz játékosokat könnyedén másokra cserélheti újra és újra. Annak azonban, aki nem akadályozza őt a gondolkodásban, engedélyez néha egy kis játékteret, és akárcsak a folyó az úszót, aki hagyja magát sodródni az árral, a jó játékost új partokhoz viszi, miközben a játékos felhasználhatja az ő erejét is.”

Köszönetet szeretnék mondani mindazoknak, akik lehetővé tették ennek a könyvnek a megjelenését. Ide tartoznak mindazok, akik hangfelvételt készítettek a tanfolyamokról vagy interjúkról, közöttük is mindenekelőtt Johannes Neuhauser és Harald Hohnen. Michaela Kaden segítséget nyújtott a szövegek összegyűjtésében és átnézésében. Dr. Norbert Linz készítette a „Pillantás a műhelybe” című interjút, és egyben nagyon sok hasznos tanáccsal segített. Valamennyiüknek köszönetet mondok.

Ez egy nagyon elgondolkodtató könyv. Az egyes megállapítások önmagukban is egészet képeznek, ezért tetszés szerint bárhol el lehet kezdeni az olvasást. Kívánom, hogy valamennyien sokban gazdagodjanak e könyv révén.

Bert Hellinger

A felismerés útja

Bevezetés

Ez a fejezet azzal az alapvető szemléletmóddal foglalkozik, amelynek megértése előkészít a mély felismerésekre, mindenekelőtt a lehetséges megoldások felismerésére. A következő fogalmak írják le ezt az alapvető szemléletmódot: lemondás az elvárásokról, bátorság, nyitottság az ismeretlen irányába, visszafogottság, és mindannak az elfogadása, ami megmutatkozik, még akkor is, ha ehhez minden erőnkre szükségünk van.

A legfontosabb kulcsszavak: fenomenológiai megismerési út; fenomenológiai megközelítés; az igazság, mint valami, ami előre meg van határozva, és azzal, hogy megmutatja magát, cselekvésre késztet.

Ez tehát tömörített ismeretelmélet, és ezért messzemenően filozófiai jellegű fejezet. Ám valamennyi megállapítás a gyakorlatra vonatkozik, és a gyakorlat szemszögéből válik érthetővé.

A megismerésnek erről az útjáról már írtam különböző könyvekben: az Ordnungen der Liebe (A szeretet rendjei) című könyvben az „Einsicht durch Verzicht” (Lemondás a belátás által) című fejezetben, az Anerkennen, was ist (Elismerni, ami van) című könyvben az „Ich füge mich der erkannten Wirklichkeit” (Alkalmazkodom a felismert valósághoz) című fejezetben, a Was in Familien krank macht und heilt (Ami a családokban beteggé tesz) című könyvben a „Der phänomenologische Erkenntnisweg” (A fenomenológiai megismerési út) című fejezetben, valamint a Wo schicksal wirkt und Demut heilt (Ahol a sors hat és az alázat gyógyít) című könyvben a „Psychoterapie im Einklang” (Pszichoterápia összhangban) című fejezetben.

Az igazság

Az igazság olyasmi, ami a távol levő dimenzióból villámcsapásszerűen behatol a jelen levőbe, és utána ismét visszasüllyed a távol levőbe. Azaz röviden felvillan, majd ismét eltűnik. Abban a pillanatban, amikor felvillan, teljes mértékben érvényes. Itt nincs is helye kétkedésnek. Ám ha általánosítom, akkor félreismerem az igazság és a felismerés lényét. Akkor azon igyekszem, hogy örökké tartóvá hosszabbítsam a pillanatot, és ezáltal nem ismerem fel az igazság mulandóságát. Az igazság mulandó kincs.

Mégis, abban a pillanatban, amikor felragyog, teljes mértékben érvényes. Éppen ezért mindig túl későn érkezik a felragyogott igazsággal szembeni ellenvetés. Mindig akkor jön, amikor ez az igazság már eltűnt.

Résztvevő: De ez a felvillanás természetesen nagyon is szubjektív.

Hellinger: Éppen ellenkezőleg, és ez a különbség. Ha itt most felragyog a családfelállítás során, mindenki láthatja.

Résztvevő: De csak azért, mert te hoztad létre.

Hellinger: Nem én hoztam létre. Látom. Egyszerre csak váratlanul felvillan. Például itt, a legutóbbi felállításnál, hirtelen észrevettem, hogy ennek valami köze van egy gyerekhez, akit elvetettek. És ez egyszerre csak igazság volt. Nem én hoztam létre, mindössze érzékeltem.

Résztvevő: De te hoztad létre az érintett számára azzal, hogy felállítottad a gyermeket.

Hellinger: Aki maga akar megalkotni egy ilyen helyzetet, csaknem mindig melléfog, mert az ilyen mesterséges alkotás csak a test felszínét érinti, a lelket nem. Ez nagyon fontos különbség. Észreveszem például, hogy amikor benne vagyok egy dologban, és felvillan valami, amit ki is mondok, akkor elég csak ránéznem az arcokra, és máris tudom, hogy így van-e. A hatásról azonnal leolvasható, hogy elért-e a lélekig, amit mondtam. De ha csak kitalálok valamit, és talán nagyon szépen meg is fogalmazom a fejemben, majd kimondom, észreveszem, hogy nincs reakció. A mondandóm nem ért el a lélekig.

A konstrukciókkal kapcsolatban is fel kell tennünk magunknak a kérdést: miért van az, hogy az egyik szerkezet működik, a másik pedig nem? Itt olyan erőnek kell hatást gyakorolnia, ami túlmutat a szerkezeten, különben nem volna lehetséges, hogy az egyik működik, a másik pedig nem. Vagy mindkettőnek működnie kellene, vagy egyiknek sem.

Résztvevő: Amikor felállítunk egy családot, ezzel fény derül a megzavart rendre, és te ekkor azt mondod, hogy ezzel vége a terápiának. Milyen formát öltene a helyzet, ha ez a személy még egyszer felállítaná a családját?

Hellinger: Aki még egyszer fel akarja állítani, talán még egyszer vissza akarja hozni az eltűnt igazságot, ám ez nem lehetséges, hiszen már eltűnt. Éppen ezért csak abban az esetben állíthatom fel még egyszer a családot, ha egészen új információk jelentek meg, vagy ha a jelenlegi rendszer mellett még a származási család rendszerét is fel kell állítani, vagy fordítva. Ilyenkor mindig megjelenik valami új.

Dialektika

A dialektika alapján a felismerésnek három lépése van. Először is adott a tézis, ami átváltozik antitézisbe, és a kettőből alakul ki a szintézis. Ez ismét csak tézissé változik, átvált antitézisbe, majd a kettő egy következő szintézissé alakul. Ez azonban csak akkor valósul meg, ha az antitézis nemcsak egy vélemény vagy egy kifogás, hanem egy új felismerés. Ez nagyon lényeges különbség.

Ha valaki egy párbeszéd során kifejti a véleményét vagy a tapasztalatát a szeretetről, és a beszélgetőtársának erről más véleménye vagy tapasztalata van, akkor ez a dialektika értelmében antitézis, mégpedig olyan, amelyből szintézis alakul ki, amely mindkettőjüket gazdagítja.

Ám ha valakinek véleménye van, amit tézisként kifejt, mások gyakran egy ellenvetést állítanak ezzel szembe antitézisként, amelynek az a célja, hogy megkérdőjelezze a tézist. Ezzel úgy kezelik a tézist, mintha csak egy vélemény lenne, és ezzel elveszik az erejét, még akkor is, ha ez a kijelentés megfigyelésen alapul, vagy épp azt írja le.

Az ilyen jellegű antitézisek kulcsszava a „de”. Ez a „de” szócska megfosztja az értékétől a közvetlen megfigyelést. Ha például egy hegyet nézek, és azt mondom: „de”, ezután már nem is látom igazán, pedig még mindig ott áll. A „de” szóval bizonyos mértékben megfosztottam a nagysága és a súlya egy részétől.

Ellentmondani, azt mindig lehet, nem kell hozzá az észlelés erőfeszítése, sem az a türelem, amely képes várni, míg bekövetkezik az új felismerés vagy tapasztalat. Épp ezért olyan gyors az ellenvetés. A belátásnak ezzel szemben időre van szüksége.

Még valamit szeretnék elmondani a dialektikával kapcsolatban. Ha valaki egy ellenvetésre gondol, vagy azt ki is mondja, akkor szabadnak érzi magát. Lényegében tetszése szerint megfogalmazódhat benne ez az ellenvetés, anélkül hogy bármihez igazodnia kellene. Ilyenkor nagy szabadságérzettel jár ez a gondolat, és a hatalom érzésével is kapcsolatban áll. De ha valaki megpróbál az ellenvetése alapján cselekedni, akkor nagyon csekély a szabadsága. Ha valaki már megfogalmazott minden elképzelhető ellenvetést valaki más felismerésével vagy tapasztalatával szemben, mit tehet ezután, ami túlmutat a másiknak a belátáson alapuló felismerésén?

Fordított esetben, ha valaki lemond mindezekről az ellenvetésekről, akkor a gondolkodása egyáltalán nem szabad. A gondolkodása területén csak egészen szűkös játéktérrel rendelkezik, mert az érzékelt valósághoz igazodik. De a cselekvés területén számos lehetőség nyílik meg előtte.

Észlelés és gondolkodás

Nagyon sokféleképpen közeledhetünk az igazsághoz. Én magam az általam ismert utat követem, de emellett még sok más is van. Érdekes, hogy bármennyire sok zeneszerző van, még egyik sem alkotta meg ugyanazt a dallamot, mint a másik. Mindenkinek megvannak a saját felismerései. Minden dallam más, és mindegyik a maga módján szép.

Ugyanazzal a dologgal kapcsolatban két embernek nem lehet ugyanaz a véleménye vagy tapasztalata. Ha mindkettőjüknek különleges felismerése van, az egyik valamennyire biztosan eltér a másiktól. A teljességet nem lehet egyetlen útra korlátozni.

A belátás az észlelésből alakul ki. Vannak, akik igyekeznek kibújni az észlelés alól azzal, hogy megfogalmaznak egy feltételezést vagy ellenvetést, amelyet egyszerűen kigondolnak, anélkül hogy észlelték volna, amit állítanak. Ez nagyon olcsó megoldás, erre mindenki képes, még a bolond is. Ha azonban az észlelés találkozik az észleléssel, akkor kölcsönösen kiegészítik egymást.

Az észlelés nélküli gondolkodás mindig egyetlen dolog körül kering, és ez az, amit már ismerünk. Pusztán a gondolkodásból kiindulva nem juthatunk el a belátáson alapuló felismerésig. Ez csak érzékelés révén keletkezhet, és csak utána következik a gondolkodás. Épp ezért a felismerés az érzékeléssel kezdődik, és a gondolkodással folytatódik.

A fenomenológiai megismerés útja

Az, amit itt bemutatok, a fenomenológiai pszichoterápia. A fenomenológia egy régi filozófiai módszer, amely nagyon magas szintű önfegyelmet követel. Hogy érthetőbbé tegyem, először önmagamról mesélek.

Például meg akartam érteni, mi a lelkiismeret, és hogyan működik. Az első lépés, amelyet a fenomenológiai módszer alkalmazásánál meg kell tenni, hogy elfelejtünk mindent, amit hallottunk róla, ebben az esetben a lelkiismeretről. Eltekintünk mindattól, amit eddig tudunk róla. Ez belső kiürüléshez vezet. A következő, hogy ne legyenek szándékaink. Ne legyen például az a szándékunk, hogy nagy felfedezést tegyünk. Tehát mindettől eltekintünk, és kiszolgáltatjuk magunkat a lelkiismeretnek, úgy, ahogy az ember kiszolgáltatja magát a sötétségnek. Ezután várunk. A lelkiismeretnél éveken át vártam. Egyszerűen újra és újra kiszolgáltattam magam neki, szembenéztem vele: hogyan működik valójában a lelkiismeret? Mi zajlik le bennem, amikor érzem a lelkiismeretet? Mi zajlik le másokban, amikor érzik? És mi történik, ha semmit sem éreznek, és mégis úgy cselekszenek, mintha a lelkiismeret sarkallná őket? Aztán évek múlva a sötétségből egyszerre felmerült az első felismerés a lelkiismeretről. Hirtelen megértettem, mi a lelkiismeret. Azt is észrevettem, hogy többféle lelkiismeret van, különféle síkokon, és rangsoruk is van. Ezek alapjában véve a szeretet rangsorai.

De azt, ami itt megjelenik, nem lehet megérteni. Csak részben értettem meg, mi a lelkiismeret, és észrevettem, hogy mögötte van még valami, amit nem értek. És egyáltalán nem is akarom megérteni, hanem hagyom ismét elsüllyedni azt is, amit megértettem. Mert egyszerűen átengedem magam mindennek, úgy, ahogy az felszínre emelkedik, majd ismét elsüllyed, mozgásban vagyok, és újra és újra más és más váratlan felismerésben van részem ebben a mozgásban. Ezután a gyakorlati munkában is foglalkozhatom a lelkiismerettel, ahol éppen megmutatkozik. Mindez a fenomenológiai módszer révén vált világossá számomra.

A fenomenológiának egy egészen más igazságfogalom alkotja az alapját, vagy egészen más igazságtapasztalatokkal dolgozik, mint a hagyományos gondolkodásmód. Hiszen gyakran meg akarjuk érteni az igazságot, majd örök érvényűnek, cáfolhatatlannak tartjuk, amit felismertünk. Talán közben azt gondolja az ember: saját magam fedeztem fel, most a kezemben van, és ezzel az igazsággal képes vagyok uralkodni egy probléma felett, vagy akár az egész világon is. Nagyon különös belső folyamat az, amely az ilyen igazságok felismerésénél lezajlik.

Ám ez az igazság gyakran csak képzeletbeli. Ilyenkor alakul ki véleménykülönbség azok között, akik azt gondolják, hogy ez az igazság, és mások között, akik szerint más az igazság, és mindegyikük úgy gondolja, hogy mindenki más tévedésben van. Ekkor az igazság a hatalmi harcok játékszerévé válik. A vitás kérdéseknek ezt a típusát valamennyien ismerjük.

A fenomenológiai igazságnál ez egészen másként van. Ez az igazság megjelenik, nagyon rövid időre, mint ahogy már itt is gyakran láttuk. Villanásnyi időre napfényre kerül, de jaj, ha megpróbáljuk megragadni, mert akkor azonnal eltűnik. Ilyen megragadást jelent, ha fel akarjuk dolgozni. Vagy a félelem attól, hogy mi történik, ha ez most megmutatkozik – ez is megragadás, de egészen más jellegű. Ilyenkor semmissé akarjuk tenni a felvillanást. Ám ha a fenomenológiai megközelítést alkalmazom, akkor az igazság bármikor jöhet, amikor és ahogyan csak akar. Észreveszem, meghajlok előtte, és engedem, hogy ismét eltűnjön. Azzal, hogy megjelent, sokkal nagyobb a hatása, mintha beszélnénk róla. Egyszerűen ott van, majd ismét eltűnik.

Épp ezért mindig másként jelenik meg, sohasem ugyanolyan. A terapeuta örül, amikor megérkezik, és engedi, hogy ismét elmenjen. Akárcsak a boldogság esetében. Örülünk, amikor megérkezik, és amikor elmegy, engedjük távozni.

Épp ezért nincs is itt ellentmondás. Mi lenne ellentmondásos benne? Egy igazság felszínre kerül, mindenki láthatja, majd ismét eltűnik. Az, ami felmerült, a lélekben hat, de nem tudom, hogyan. Ha utánarohanok egy páciensnek, és azt mondom: „Most aztán mindenképp rendbe kell hoznunk ezt a dolgot”, akkor nyomban visszahúzódik, ami napfényre került. Hétköznapivá, banálissá válik, és a tűzből csak hamu marad.

Tehát a terápiának ennél a típusánál mindenekelőtt egy alapbeállítottságról van szó, és ez a fenomenológiai alapbeállítottság az áhítat, a valóság előtti áhítat. Így az ember nem is esik kísértésbe, hogy megpróbálja manipulálni, enyhíteni vagy épp felerősíteni a felszínre emelkedő igazságot. Én is áhítattal állok előtte, és utána ismét visszatérek a megszokott munkámhoz. Nos, ez lenne a fenomenológiai pszichoterápia. Remélem, némiképp sikerült megvilágítanom.

Felismerés a lemondás által

A fenomenológiai módszer eredetileg filozófiai módszer. Úgy működik, hogy valaki kiteszi magát egy dolognak, mindenféle szándék és félelem nélkül, miközben mindent elfelejt, amit eddig erről a dologról tudott. Kiteszi magát egy addig ismeretlen összefüggésnek, és egyszerre megérti egy dolog lényegét.

Amikor egy családdal dolgozom, belehelyezkedem ebbe a helyzetbe, elfogadom az egészet olyannak, amilyen, mindenféle szándék nélkül, még a segítő szándék is hiányzik. Nem félek annak a következményeitől, amit mondok vagy teszek. És mert ennyire háttérbe húzódom és visszafogom magam, egyszerre csak észreveszem a lényeget. Gyakran, de természetesen nem mindig. Itt is korlátok közé vagyok szorítva. Ez a fenomenológiai munkamódszer. Nem támaszkodik elméletekre, sem korábbi tapasztalatokra, hanem mindig csak az adott pillanattal dolgozik. Ez nagyon nehéz, mert a terápia minden alkalommal újabb és újabb kihívás.

A fenomenológiai eljárás nem ismeri az akaratot, a tudást vagy a félelmet. Az egyesítő elemeket keresi minden mögött, ami megjelenik, és az hordozza, az vezeti, ami minden akaratnak az alapja és a határa. Valójában a legvégső okot emeli felszínre. Épp ezért csak akkor fejeződik be egy terápia, amikor napfényre kerül ez a legvégső ok, és ha a terápia a mélyben összeköt valakit ezzel a legvégső okkal. Az igazság itt eseménnyé válik, és teljes mértékben beteljesedik.

Tudományos és fenomenológiai pszichoterápia

A fenomenológiai pszichoterápia bizonyos értelemben ellentétben áll a tudományos pszichoterápiával. A kísérletező tudomány ugyanis a kísérleten keresztül mintákat akar felismerni, amelyek megismételhetők, úgy, hogy aztán ugyanazzal az eljárással ugyanazt az eredményt lehessen elérni. A természettudományban viszonylag könnyen megoldható, hogy az ugyanúgy végzett kísérlet ugyanolyan eredményre vezessen. A lélekben azonban ez nem lehetséges.

Ha valaki tudományos pszichoterápiával foglalkozik, és tudományosan akarja kikutatni, hogy mi használ, akkor a kísérletet úgy kell levezetni, hogy közben kiküszöböli a személyes tényezőket, és csak a külsőségekre szorítkozik. De ahogy az itt nagyon pontosan megfigyelhető, épp a személyes tényezők a legfontosabbak. Semmiféle tényleges eredményt nem érhetünk el anélkül, hogy figyelembe ne vennénk a személyes tényezőket. Ez az egyik szempont.

A tudományos pszichoterápia lineáris. Ez azt jelenti, hogy itt egy bizonyos ok hat, és ezért alakul ki egy bizonyos okozat.

A fenomenológiai pszichoterápia ezzel szemben azt jelenti, hogy én, mint terapeuta, átadom magam egy összefüggésnek, minden szándék és félelem nélkül. Még az a szándék sem él bennem, hogy segítsek. Tehát annak a terapeutának a számára, aki fenomenológiai módon akar érzékelni, olyan lehet a világ, amilyen. Nem él benne a vágy, hogy megváltoztassa. Ehhez az szükséges, hogy teljes mértékben visszafogja magát. A páciens betegségét is elfogadja olyannak, amilyen. Nem él benne a vágy, hogy közbelépjen.

Egészen más a helyzet az orvosoknál, mert az orvos jelentős részben természettudományos alapokon dolgozhat, sőt, így is kell dolgoznia. Itt nagyon egyértelmű különbséget kell tenni.

Ám ez itt nem lehetséges. A terapeuta tehát teljesen visszafogja magát, és megnyílik egy nagyobb összefüggés előtt. Ezért amikor páciensekkel dolgozom, akkor velük együtt az egész rendszerüket érzékelem. Nemcsak a páciensre figyelek, hanem mindig az egész rendszerére. Mindenekelőtt azokra a személyekre koncentrálok, akiket kizártak, akik meg sem jelennek, de akiket, mivel visszafogom magam, mégis érzékelek és észreveszek. Nálam azonnal megkapják azt a helyet, amelyet ott megtagadtak tőlük. És amint visszakapták a helyüket, mélyebb összhangban vagyok a rendszerrel, mint maga a páciens, mert én viseltetek nagyobb együttérzéssel ezzel a rendszerrel szemben.

Ha tehát háttérbe húzódom és kiteszem magam az egésznek, mindenféle szándék nélkül, nem félve attól, ami most napfényre kerülhet, akkor egyszerre csak érzékelem azt, ami valóban fontos, ami túlmutat a látható jelenségeken. Ekkor észreveszem: ez a lényeg.

Ez mindenekelőtt a megoldásnál fontos. A rendszer felállítása még meglehetősen egyszerű. De aztán csak akkor leszek képes megtalálni, hogy hol a megoldás, ha benne vagyok ebben az összhangban. Akkor egyszerre csak megvilágosodik. Ez a fenomenológiai érzékelés. Villámcsapásszerű, és mindig összhangban áll egy nagyobb egésszel. És ez mindig szereteten keresztül ható érzékelés, ez a legfontosabb. Erre az ember valóban rábízhatja magát.

Ezt a fajta munkát épp ezért nem is lehet úgy megtanulni, ahogy szabályokat tanulunk, hanem az a fontos, hogy alkalmazzuk ezt a fajta érzékelést, és gyakorláson, tapasztalatokon keresztül szerezzük meg ezt a készséget. Ezáltal az ember maga is követni tudja ezt az utat.

Ha egy pácienssel való munka során látom, hogy nincs megoldás, ekkor ezt nagyon komolyan veszem, és visszafogom magam, még ha fájdalmat okoz is. Ha összhangban érzem magam, akkor nem is fájhat. De valóban teljes egészében benne kell lennem ebben az összhangban. Akkor megmaradok az érzékelésnél, és nem engedem, hogy bármilyen közbevetéssel, vagy bármi mással eltántorítsanak tőle.

Természetesen én is követek el hibákat, ezzel tökéletesen tisztában vagyok. Ilyenkor szükségem van a figyelmes résztvevők visszajelzéseire. Ilyenkor egyszerre csak észrevesznek valamit, ami felett az én figyelmem elsiklott. Ilyenkor az ő érzékelésükre hagyatkozom.

Ám ha valaki például megpróbál kiállni egy páciens mellett, akit én a viselkedése külső következményeivel szembesítek, mert ez félelmet vált ki belőle, amikor tehát ez az ember beavatkozik, és azt mondja, hogy ezt nem szabad megtennem, akkor nekem nem szabad az ő félelmére hagyatkoznom, mert ez azonnal legyengítene.

A terapeuta, aki így dolgozik, alapjában véve harcos. Castaneda nagyon szépen írja le a könyveiben Don Juan, az indián példáján, hogy milyen egy harcos. A harcos ebben az értelemben nem fél a végső határoktól sem. A végső határon minden kudarcot vallhat, és minden sikerülhet: is-is. De a gyakorlatban megtapasztaltam: ha a terapeuta valóban elmegy eddig a legvégső határig, akkor a dolgok általában jól sikerülnek. Ám ez kockázatos. Aki tehát visszariad a kockázattól, nem tud ezen a módon dolgozni. Mert a lényeges dolgokban, amikor életről és halálról van szó, a döntés mindig a végső határnál születik meg, sohasem előbb.

Ennél a terápiás módszernél az, ami felszínre kerül, egyben mindig útmutatás a cselekvéshez, amelyre rá kell bíznunk magunkat, akár anélkül is, hogy megértenénk. Mert az, amiről tényleg szó van, és ahová vezet, csak a végén lesz látható, nem az elején.

A távlat

Szeretnék valamit mondani a távlatról. Sok probléma alakul ki amiatt, hogy alapvetően ragaszkodunk ahhoz, ami közeli és szűk. Ha megnézzük a problémáinkat, például egy kapcsolat problémáit vagy bármilyen más problémát, akkor gyakran csak a közeli tényezőket vesszük figyelembe, azt, ami érthető, és nem foglalkozunk az egész környezettel, amelybe beletartozik. Ám a közeli, a szűk tényezőknek csak azzal összefüggésben van jelentésük és erejük, ami túlmutat rajtuk. A megoldást rendszerint az jelenti, hogy a szűk és közeli tényezők világából továbblépünk a messzi, távolabbi területre. Például ahelyett, hogy csak önmagunkra tekintenénk, a saját vágyainkra és mindarra, amit problémának, sérülésnek vagy álomnak tartunk, a szüleinkre és a családunkra nézünk. És egyszerre csak összeköttetésbe kerülünk valami mással, valami sokkal többel. Észrevesszük, hogy annak, amit rossznak tartunk, vagy amitől szenvedünk, helye van a nagyobb egészben.

Ám ha csak a családunkra figyelünk, egy idő múlva ismét csak beszűkül a perspektíva. Ilyenkor még messzebbre kell tekintenünk: ismét a környezetnek kell a figyelmünk és az érzékelésünk középpontjába kerülnie, és szeretettel meg kell nyílnunk előtte. Ekkor mégiscsak megnyílik a kivezető út abból, ami a család keretein belül talán megoldhatatlannak tűnt.

A pszichoterápia is ismeri ezt a fejlődési folyamatot, amely a távlatokhoz vezet. Van olyan pszichoterápia, amely mindenekelőtt az egyénnel foglalkozik, például az érzéseivel. Miközben mindent a legkisebb elemeire bont, az egyén végül mégsem fogja átlépni a saját határait.

A családterápia pedig a tágabb környezettel foglalkozik. Olyan megoldásokhoz vezethet, amelyekre az egyéni terápia nem képes. Ennek ellenére a családterápiának is vannak határai.

Még a családterápia keretein is túl lehet lépni, valami még nagyobb egységbe. Ez a lélek mozgásán keresztül válik lehetségessé, ha az ember valóban átadja magát neki. Mert ez a mozgás mindig valami nagyobb egészre vonatkozik.

Az egész

Ha megfigyeljük a világot, észrevehetjük a sokszínűségét, ahogy minden kisebb részekre oszlik, minden része jelen van, és ezek a részek gyakran szemben állnak egymással, ellentmondanak egymásnak, sőt, akár küzdenek is egymás ellen. De ez a rengeteg kisebb elem a mélyben egyetlen egésznek a része, amely hordozza őket. Ebből a mélyben rejlő teljességből ered a sok résznek és a sokféleségnek a rendeltetése, a különleges egyedisége. Azt, amivel egy-egy rész hozzájárulhat az egészhez, ez a mélyből fakadó forrás táplálja.

Nos, az érzékelésünket ráirányíthatjuk az egyetlen egészre, de ha ezt tesszük, akkor nem vesszük észre a részeket. Ha az egyikre szorítkozunk, akkor ezzel gyakran figyelmen kívül hagyjuk vagy eltagadjuk a másikat. Ilyenkor elidegenedtünk attól, ami valójában mindennek az alapját alkotja.

A sokféleségre is összpontosíthatunk, de úgy, hogy nem magára a sokféleségre figyelünk, hanem úgyszólván egyszerre egészként érzékeljük, ezzel az érzékeléssel összeszedetten a középpontunkban állunk, és ebből a középpontból eljutunk a létezés középpontjába. Ha megvan ez a kapcsolat, akkor a sokféleség minden egyes elemével ugyanolyan kapcsolatban állunk, amelyet tisztelet, alázat és bátorság jellemez, ezért a maga sokféleségében és különbözőségében is be tudjuk fogadni mindezt, míg végül össze nem olvadnak a középpontunkban.

Ha olyannak fogadjuk el a dolgokat, amilyenek, akkor ez talán nem fog nehezünkre esni. Ha azonban emberi kapcsolatokra figyelünk, és szemügyre vesszük a sokféle vágyat, a különböző irányultságokat és ellentéteket, és átadjuk magunkat nekik, akkor gyakran fenyegetve érezzük magunkat és elbizonytalanodunk. Vagy mély fájdalmat érzünk, mert valami nem tud összeolvadni.

Ezekben a kapcsolatokban a felszínen nagyon gyakran megrekedünk annál a pontnál, hogy meg akarjuk különböztetni a jót és a rosszat. Ez a különbségtétel csakis felszínes lehet, és egyáltalán nem vonatkozhat arra, ami a mélyből ered. A jó és a rossz közötti különbségtétel olyasmi, ami csak az emberi kapcsolatokban működik, mégpedig azért, mert a jónak és a rossznak a megkülönböztetése mindössze egyetlen célt szolgál. Ez köt ugyanis össze bennünket a családunkkal, és ez határol el bennünket más családoktól és csoportoktól. A jó és a rossz közötti különbségtétel a jó és rossz lelkiismeretben mutatkozik meg. Akkor jó a lelkiismeretünk, ha a családunkhoz tartozónak érezzük magunkat, és akkor rossz, ha attól kell tartanunk, hogy eljátszottuk a jogot arra, hogy a családunkhoz tartozzunk. Azon, hogy eljátszottuk a családunkhoz való tartozás jogát, azt értem, hogy más családokat, más csoportokat, más értékeket, vallásokat, kultúrákat pontosan ugyanolyan jónak és egyenrangúnak ismerünk el. Ha ezt tesszük, akkor a mélyben a létezéssel állunk összeköttetésben, de ebben az értelemben a családunkkal nem.

Nos, ahhoz, hogy a mélyben a létezés lényegével álljunk összeköttetésben, a jó és a rossz közötti különbségtétel tekintetében búcsút kell vennünk a lelkiismeret befolyásától. Ha sikerül ez a búcsú, ha legalább egy időre el tudjuk engedni ezt a különbségtételt, ha összeszedetten állunk ebben a belső középpontban, akkor ebből a középpontból, a mélyből, felszínre kerül valami más, a lélek egy rezdülése, amely megszünteti a különbségeket, és kibékíti egymással az ellentéteket, az ellentmondásokat.

Az utóbbi időben nagyon sokat foglalkoztam a léleknek ezzel a mozgásával, engedtem, hogy hasson rám, és sok, ehhez hasonló tanfolyamon kipróbáltam, hogy hogyan működik a lélek mozgása. Nos, messze túlmutat mindazon, ami eddig felszínre került a családfelállításokon. Tehát még egy lépéssel továbbmegy.

A kút

Engedem, hogy itt vezessen valami, egyáltalán nem tudom, hová fog vezetni, teljesen sötétben tapogatózom, és úgy érzem magam, mintha víz folyna rajtam keresztül, ami messziről jön és továbbfolyik. Egyszerűen csak fenntartom az áteresztő képességemet. Éppen ezért saját magam egyáltalán nem vagyok a részese. A kút nem részese a víznek. A víz egyszerűen csak átfolyik rajta.

Hogy jut el az ember oda, hogy elérhesse ezt a szemléletet? Úgy, hogy szándék nélkül marad. A víznek, amely átfolyik a kúton, nincs szándéka. Nincs célja. Mégis eléri a földeket, termést hoz, és végül a tengerbe torkollik. Azaz ennek a munkának a szándéknélküliség az előfeltétele.

Szándék nélküli pedig csak olyan ember lehet, aki feladta a jóról és a rosszról alkotott elképzeléseit. Nem harcol a jóért, és nem küzd a rossz ellen. Sem-sem. Mindent elfogad, ami van. Elfogadja az életet. Elfogadja a halált. Elfogadja a boldogságot. És a szenvedést is elfogadja. A békét is, és a háborút is. És mert ennyire áteresztő, összevágnak a dolgok, anélkül hogy ő maga bármit is tenne a jó érdekében.

Ezt a szemléletet már nagyon régen leírták, például Lao-ce is, Konfucius is. Sok nagy filozófus ír róla, ám érdekes módon a nagy vallásalapítók nem. A vallások háborúhoz vezetnek.

A szándéknélküliség, amely az összhangot keresi a világ törvényeivel, a mély renddel, amely megbízik a lélek mély mozgásában, a nagy lélek mozgásában, amint látjátok, a békét és a szeretetet szolgálja.

Hallás és látás

Szeretnék elmondani valamit a hallás és a látás közötti különbségről. Ami a lelkiismeretben működik, teljes egészében hallomásból szerzett információkon alapul. Például sok szabályról, értékítéletről vagy vallással kapcsolatos kijelentésről hallomásból szerzünk tudomást. A hallott dolgokból kialakul egy belső kép, és ez a továbbiakban a lelkiismeretünk részeként működik.

Mondok egy példát. Egy pszichoanalitikus elment egy barátjához és megkérdezte: „Értesz valamennyire a megszállottsághoz?” „Igen, talán”, mondta a barátja, „de konkrétan mire gondolsz?” A másik így válaszolt: „A feleségemmel nemrégiben egy jósnőnél jártunk, aki azt mondta a feleségemnek, hogy megszállta az ördög. Mit tegyek most?” A barátja azt mondta: „Aki jósnőhöz megy, megérdemli, hogy ilyesmi történjen vele; mert valójában te vagy megszállott, de nem az ördög szállt meg, hanem egy belső kép, és sok idő fog eltelni, amíg elenged.”

Tehát a hallás útján szerzett információkból kialakul egy elképzelés, amelynek nincs köze az érzékeléshez és az érzékelhető valósághoz. Sajátságos módon ez az elképzelés egyszerre csak kötelező érvényűvé válik, és ha nem fogadom el, akkor úgy érzem, mintha árulást követnék el vagy hitehagyottá válnék.

Nagyon furcsa! Pedig egyszerűen csak oda kellene figyelnünk, és arra kellene szorítkoznunk, amit érzékelünk. Semmi többre. Ehhez azonban szerénységre van szükség.

Némely pszichoterapeuta is hasonlóképpen viselkedik. Hallgatják a másikat, és arra hagyatkoznak, amit mondanak nekik, anélkül hogy odafigyelve ránéznének arra, ami a szemük előtt és a páciens családjában lejátszódik. Lehetséges, hogy emiatt olyasmit próbálnak meg kezelni, ami nem is létezik, mert egy olyan képre vonatkozik, ami csakis elképzelésekből és értelmezésekből született.

Az érzékelésre való szorítkozás nagy lemondást jelent, ilyenkor ugyanis feladom azt a szabadságomat, hogy önkényes módon alakítsam a valóságot. Mégis, furcsa módon épp ezzel az önkorlátozással kapom meg a cselekvés – mégpedig a helyes cselekvés – szabadságát.

Ezt sohasem érem el, ha csak a hallomásra és a hallgatásra hagyatkozom. Ilyenkor csak addig terjed a szabadságom, hogy képeket alkothatok. A végrehajtáshoz szükséges szabadság korlátozott marad.

Bepillantás és cselekvés

Ha valaki bepillantást nyer a lehetséges vagy aktuális megoldásba, nem cselekedhet azonnal. Ez veszélyes. Ha például egy felállítás során egyértelművé válik, hogy a gyermekeknek az anyához kell menniük, vagy épp az apához, bárhogy legyen is, ezt nem szabad azonnal átültetni a gyakorlatba. Ellenkező esetben az ember elidegenedhet saját magától. Ami ilyenkor a családfelállítás során történik, nem idegen a pácienstől, hiszen olyasmi, amiben neki is része van. Eközben kialakul egy kép, amelynek először le kell süllyednie a lélekbe. Először engedni kell, hogy hasson a lélekben, és ez sok időt vehet igénybe. Bizonyos idő elteltével egyszerre világossá válik, hogy mi a helyes cselekvés. A lélek magába fogadja a képet, amely ott kifejti a hatását és továbbfejlődik, míg végül rátalálunk a helyes, végleges megoldásra. Az ember egyszerre csak teljesen világosan érzi: most jött el az idő a cselekvésre. Ilyenkor kell cselekedni, és nem előbb, különben az ember külső hatásra cselekszik, és nem a benne kialakult képpel összhangban, hiszen az még nem is tudta kifejteni a hatását a lélekben. Hónapokig is eltarthat, míg összegyűlik a cselekvéshez szükséges erő, bár az ember közben már tudja, hogy mi a helyes.

Érzékelés és kételkedés

Résztvevő: Mennyiben gyakorol Ön, mint terapeuta, szuggesztív hatást is a felállított személyekre? Az a benyomásom, hogy Önnek hatása van a személyekre, és arra is, hogy mit éreznek, milyennek érzékelik a helyzetet, és talán a képviselőkre is áttevődik az ön koncepciója, amelynek aztán meg akarnak felelni, még ha tudattalanul is. Mi erről a véleménye? Hiszen Ön, mint terapeuta, hatalmas felelősséget hordoz.

Hellinger: Szeretnék egy ellenpéldát felhozni. Ha vonakodom és kételkedem, az is áttevődik. A kérdés az, hogy mi jobb. Épp ezért, amikor dolgozom, rá kell bíznom magam a többiekre. Másrészt a terapeutának nem szabad letagadnia azt, amit érzékel. A közvetlen érzékelés során nagyon fontos tapasztalatot szerzünk. Ha valaki érzékel valamit, és megkérdőjelezi, kételkedik benne, még ha nem mondja is ki, akkor ez az érzékelés eltűnik. Az érzékelés nem tűri az ellenvetést és a kifogást.

Ezzel kapcsolatban még valamit végig kell gondolni. Amikor terapeutaként dolgozom egy csoportban, akkor együtt dolgozom a többi résztvevővel. Ha a páciens iránti tisztelettől és szeretettől vezérelve, a megoldás iránti szeretettel dolgozom egy csoportban, akkor bízom abban, hogy a résztvevők összjátékából végül jó megoldás fog születni. Hiszen a csoport minden résztvevőjét szuggesztív módon befolyásolnom kellene ahhoz, hogy hamis kép alakulhasson ki. Az Ön kérdése azonban azt bizonyítja, hogy itt sok résztvevő önálló és független. Ha tévedtem vagy hibát követtem el, valaki más észreveszi és kijavítja. Tehát nemcsak a saját érzékelésemre hagyatkozom, hanem mások érzékelésére is, akik velem együtt látják maguk előtt ugyanazt a történést.

Gondolkodási minták és sorsminták

Rupert Sheldrake a könyveiben leírja a morfogenetikus mezők tulajdonságait és működését. Olyan energiamezőkről ír, amelyek bizonyos szerkezeteket rögzítenek. Sheldrake azt mondta nekem, hogy a családfelállításoknál közvetlenül is látja, hogyan működnek a morfogenetikus mezők.

Ilyenkor néha azon gondolkodom, hogy vajon Sheldrake megállapításai esetleg más szemszögből is érvényesek-e. Lehetséges-e, hogy bizonyos gondolkodási minták meghatároznak egy csoportot, és ezért megnehezítik az új felismeréseket, és vajon a család viselkedési mintái nem tekinthetők-e szintén mintának, amelyek ennek a családnak a morfogenetikus mezőjéből adódnak. Ha például valaki öngyilkosságot követett el, akkor előfordul, hogy a következő generációban is öngyilkos lesz valaki. De nem azért, mert követni akar egy korábban születettet, hanem mert ott van ez a minta.

Sheldrake látta, hogy amikor egy új kristály kialakul, ennek még nincs előzetes mintája. Ám ha ugyanabból a kötésből egy újabb kristály keletkezik, akkor az már az előző által megadott mintát követi. Ilyenkor már jelen van az előző kristályra való visszaemlékezés. Éppen ezért a következő kristály a legnagyobb valószínűség szerint az előzőhöz hasonlóan fejlődik. Ha ez többször ismétlődik, kialakul egy konkrét minta. Talán az emberi sorsok is hasonló módon alakulhatnak.

A minták megszakítása

Ezt a folyamatot meg kell szakítani. Ennek a folyamatnak a felismeréséhez és a megszakításhoz nagyon sok bátorságra és az újra való nyitottságra van szükség. Ha sikerül megszakítani, ez egészen különleges teljesítmény. A megszakítás nem sikerül egyszerűen csak úgy, hogy az ember hagyja magát sodródni. Hátra kell lépni. Ahelyett, hogy úsznánk az árral, kilépünk a partra, és nézzük a folyót, egészen addig, amíg át nem látjuk a régi dolgokat, fel nem ismerjük az újat, és el nem döntjük, hogy mit tegyünk.

Fény és sötétség

A családnak kollektív emlékezete van. Ami ebből felszínre kerül, azt ajándékba kapjuk, ám hozzátapad még a sötétség és a rejtelmesség, amelyből származik. Ez azt jelenti, hogy a valódi lénye rejtve marad előttünk, például a „honnan” és a „hová” kérdésre adható válaszok. Nemcsak rejtve marad előttünk, hanem magába is zárkózik, azaz nem is férhetünk hozzá közvetlenül. Éppen ezért csak annyira szabad és lehet a magunkénak tekinteni, amennyire megmutatja magát, és nem szabad továbblépnünk ott, ahol visszavonul előlünk.

Így a felszínre kerülő rész nem árulja el a rejtettet és magába zárkózót, annak csak a határait mutatja meg nekünk. A véleményünk azonban gyakran odatolakodik az elé, ami felszínre kerül, és elfedi. A vélemény, amint kialakult bennünk, megengedi, hogy a szubjektív látásmód területén maradjunk, és a megismerés útjában áll. Ezzel szemben az, ami felszínre kerül, az ismeretlen, az új és a szokatlan területére kényszerít bennünket.

Ha e munka közben összpontosítunk, akkor készek leszünk mindannak a befogadására, ami rejtve marad a felszínre törő dolgok mögött. Épp ezért nemcsak abba helyezkedünk bele, ami felszínre kerül, hanem abba is, ami rejtve marad, és mindabba, ami megjelenik, majd ismét eltűnik. Ezért összhangban vagyunk a mozgás mindkét irányával, és mindkettőbe belehelyezkedünk. Ez a munka lehetővé teszi, hogy megjelenhessenek a valóban lényeges dolgok, és ezért nemcsak az előtérben levő jelenségekre korlátozódik, például egy betegség meggyógyítására. Ezért lényegesen több, mint puszta pszichoterápia.

Tanítvány és mester

Hellinger: Egy mester sohasem volt tanítvány, és egy tanítvány sohasem lesz mester. Tudod, miért? A mester lát, és ezért nincs szüksége tanulásra. A tanítvány tanul, és ezért nem lát.

Résztvevő: Ez vicc.

Hellinger: Ezt mondja az ostoba.

Résztvevő: Az, amit mondasz, sok spirituális iskolának ellentmond.

Hellinger: Nem igazán érdekel.

Résztvevő: Nem azt mondtam, hogy érdekelnie kellene, hanem hogy sok iskolának ellentmond.

Hellinger: Ezzel tisztában vagyok. De ha megnézed a tanítványokat, láthatod, hogy sokan közülük a mester szégyenére válnak.

Felismerés és tisztulás

A felismerésekhez vezető utat nem lehet lerövidíteni, sem megkönnyíteni. A megtisztulást, ami képessé tesz erre, szintén nem lehet sem lerövidíteni, sem megkönnyíteni.

A szellem éjszakája

Szeretnék valamit mondani a szellem éjszakájáról. Manapság nagyon modern dolog Keletre zarándokolni, hogy ott megtaláljuk a bölcsességet és a megvilágosodást. Bizonyára Keleten is nagy dolgok vannak. Azt a hatalmas spirituális hagyományt azonban, amellyel mi itt Nyugaton rendelkezünk, még alig ismerjük. Elhúzódunk tőle.

A nagy nyugati misztika három utat ismer. Az első a megtisztulás útja, a második a megvilágosodás útja, a harmadik pedig az egyesítés útja. De alapjában véve az a legfontosabb, hogy az ember elinduljon a megtisztulás útján.

A megtisztulás útja a szellem éjszakáján, „a lélek sötét éjszakáján” éri el a tetőpontját. Ez a kép Keresztes Szent Jánostól származik. A lélek sötét éjszakája azt jelenti, hogy gyakorlatilag minden tudásról lemondok. Lemondok például a háttér megtapasztalásáról, a világ titkainak a megismeréséről, vagy hogy megtudjak valamit Istenről. A legvégső megtisztulás a teljes lemondást követeli. Ekkor az ember üressé válik.

A taoizmus használja az üres középpont képét, ahol teljes csend uralkodik. Ám az a különös, hogy ha az ember eljut ebbe az üres középpontba, és szembenéz a lélek sötét éjszakájával, miközben egyre kevesebbet akar tudni, például egyre kevesebbet olvas, egyre kevesebbet gondolkozik, és összpontosít, akkor bekövetkezik valami: anélkül, hogy bármit tenne, az ember körül történik valami. Egyszerűen csendben marad, és közben összhangba kerül valami nagyobbal.

Ilyenkor lehet részünk az elképzelhető legnagyobb felismerésekben, amelyek a lélek sötét éjszakájából érkeznek. A lélek éjszakája emellett persze a felejtést is megköveteli tőlünk. Megköveteli például, hogy készek legyünk elfelejteni származásunkat, a saját történetünket.

Megmutattam valamit ebből az egyszerűségből, ami abban áll, hogy az ember nem akar tudni semmit, vagy csak nagyon keveset. Ha ennyire koncentráltak vagyunk, azonnal észrevesszük, hogy mi fontos igazán. Ekkor már csak nagyon kevés információra van szükségünk ahhoz, hogy tudjuk, mi a fontos. És mindez ebből az egyszerű összeszedettségből ered.

Olvasok nektek ehhez egy rövid szöveget a Verdichtetes (Tömören) című könyvből:

Bölcsesség

A bölcs olyannak fogadja el a világot, amilyen,

félelem nélkül és szándék nélkül.

Megbékélt a múlttal,

és nem törekszik túljutni azon, ami a halállal elmúlik.

Nem veszíti el az áttekintést, mert összhangban van,

és csak akkor avatkozik közbe, amikor az élet áramlása megkívánja.

Különbséget tud tenni aközött,

hogy mi lehetséges és mi nem, mert nincsenek szándékai.

A bölcsesség elérése hosszú fegyelem és gyakorlás eredménye,

de aki megszerezte, fáradság nélkül rendelkezhet vele.

A bölcsesség mindig úton van, és célhoz ér,

de nem azért, mert keres.

Hanem azért, mert növekszik.

Érzések

Bevezetés

Vannak olyan érzések, amelyeken keresztül felismerhetünk valamit, és olyanok is, amelyek akadályozzák a felismerést. Vannak érzések, amelyek lehetőséget adnak a megoldásra, például a szeretet, és olyanok, amelyek megakadályozzák, például a gyűlölet. Épp ezért a felismerés és a megoldás szempontjából nagyon fontos az érzések megkülönböztetése.

Az érzések megkülönböztetéséről sok könyvemben írtam, néhányban kimondottan a különleges érzésekről. Az Ordnungen der Liebe (A szeretet rendjei) című könyvben például a düh különböző fajtáiról, a féltékenységről, a felháborodásról, az alapérzésről és arról, hogyan lehet azt derűsebbé tenni, és az együttérzésről is; az Anerkennen, was ist (Elismerni, ami van) című könyvben az irigységről, a dühről, a diadalról, a gyűlöletről, a félelemről és a depresszióról; a Die Mitte fühlt sich leicht an (Középen lenni könnyű érzés) címűben pedig a boldogságról.

Az érzések megkülönböztetése

Az érzéseknek négyféle formáját különböztetem meg.

Az első az elsődleges érzés, ami olyan érzést jelent, amely közvetlenül egy helyzetből adódik, és megfelel az adott helyzetnek. Amikor az anya meghal, és a gyermeken eluralkodik a fájdalom, és sír és zokog, akkor ez elsődleges érzés. Az elsődleges érzések gyakran nagyon hevesek, de csak rövid ideig tartanak. Ha az ember teljesen átadja magát nekik, hamarosan elmúlnak. Az elsődleges érzések éberek, és a külvilágra irányulnak. A gyermek például ennél a gyásznál nyitott szemmel sír. Nézi a halott anyját, és nyitott szemmel zokog.

Ha valaki behunyja a szemét, akkor ez általában másfajta érzés. Ez már másodlagos érzés. A másodlagos érzés kárpótlás az elsődleges érzések hevességéért. A másodlagos érzéseket az ember élvezi. Azért ragaszkodik hozzájuk, mert helyettesítheti velük a cselekvést. Ezért egy terapeutának sohasem szabad belebocsátkoznia másodlagos érzésekbe. Amint ezt megteszi, azonnal bebizonyítja neki a páciens, hogy a terapeuta nem tud segíteni neki, hiszen a másodlagos érzés a cselekvést akarja meggátolni. Csak akkor tudna dolgozni vele, ha az érzés a másodlagos érzések területén kezdődne ugyan, de aztán áthelyeződne az elsődleges érzések területére. Az elsődleges érzések belső irányításnak engedelmeskednek. Aki egy elsődleges érzést él meg, sohasem szégyenül meg miatta. Az elsődleges érzésekkel a többi ember is együtt érez. Ez az együttérzés pedig rendkívül erőssé tesz bennünket. Bár az együttérzés a másikra irányul, közben mégsem veszítjük el önmagunkat.

A másodlagos érzésekkel szemben tehetetlenek vagyunk, és fel is dühítenek, mert úgy érezzük, hogy kihasználnak bennünket. A másodlagos érzések arra szolgálnak, hogy valaki magára irányítsa velük a figyelmet. Elsődleges érzéssel senki sem akarja a figyelmet magára irányítani. Belemerülünk a másikkal egy adott helyzetbe, és együtt érzünk vele, de közben nem veszítjük el önmagunkat. A másodlagos érzéseknél épp fordítva van. Ezért másodlagos érzéseknél az alapszabály: nem avatkozunk be. Elsősorban onnan ismerjük fel, hogy másodlagos érzésekről van szó, hogy a szem csukva marad.

A másodlagos érzés egy belső képnek felel meg, és nem a valóságnak. Miután egy belső képből kapja az erőt, ezért az embernek be kell hunynia a szemét.

Ha segíteni akarunk valakinek megszabadulni a másodlagos érzéstől, akkor meg kell kérni, hogy nyissa ki a szemét. Például azt mondjuk neki: „nézz rám.” Egyszerre csak észrevesszük, hogy a másik szinte kitisztul, és visszatér az elsődleges érzéshez. Ez teljesen más, mint a másodlagos érzés. Ilyenkor gyakran nevet, ahelyett hogy sírna, vagy míg az előbb dühös volt, most szomorú lesz.

A harmadik csoportot az átvett érzések alkotják. Ezek idegen érzések, amelyeket például valaki mással való azonosulás során vettünk át. A családfelállításoknál nagyon gyakran találkozunk ilyen érzésekkel. Ezektől akkor lehet megszabadulni, ha világosan látjuk, hogy kitől vagy ki helyett vettük át őket. Az átvett érzések hátterét rendszerint az elsődleges szeretet jelenti, ehhez azonban csak akkor lehet eljutni, ha sikerül megszüntetni az azonosulást. Az azonosulás megakadályozza, hogy lássam azt a személyt, akivel azonosulok. Nem tekinthetem rajtam kívül állónak, mert az azonosulás révén egy vagyok vele. Ha például az apám egyik testvérével azonosulnék, akkor úgy éreznék, mint ő, de nem láthatnám, mert az azonosulás miatt eggyé váltam vele. Amint azonban elém lép, akkor láthatom, tisztelhetem és szerethetem. Ezzel véget vethetek az azonosulásnak.

Az érzések negyedik csoportját metaérzéseknek vagy alapvető érzéseknek nevezem. Ezek fölérendelt érzések. Valójában érzelmek nélküli érzések, és a cselekvés hajtóerői. Ha valaki egy megindító helyzettel szembesül, akkor erre a metasíkra lép át. Ilyenkor az ember érzelemmentesnek tűnik ugyan, de közben nagyon összeszedett. Itt olyan mélyre nyúló sorsvonulatokat élünk meg, amelyek minden szempontból magukkal sodornak bennünket, együttérzésként vagy emlékként. Ez valójában teljesen magától értetődő. Ez az érzés emberi, alázatos és jó. De a terapeutának a háttérbe kell húzódnia, ezért egy magasabb síkra emelkedik. Lényegében kilép a helyzetből, és arra ügyel, hogy rendben menjenek a dolgok. Éppen ezért neki is összeszedettnek kell maradnia, nem szabad átadnia magát az érzésnek. Nagyon fontos, hogy felülemelkedjen az érzésen. Ám nem szégyen, ha ilyen helyzetben mégis kicsordul a könnye.

A „meta-” előtag jelentése: fölérendelt. Azt sugallja, hogy itt „magasabbra” emelkedünk, egy szinttel följebb. A következő képi hasonlat illik hozzá: az ember egy hegy tetején áll, ahelyett hogy „lent”, az érzések kavalkádjában maradna. A hegyről mindenre rálát – de közben magányos is. Belsőleg nincs senkivel kapcsolatban. Ez az egyik kép, amellyel dolgozhatunk.

A híres Milton Erickson munkája során gyakran elképzelte, hogy a tető magasságában lebeg, és onnan néz le a páciensre. Így rálátása nyílt a helyzetre, és ezt végig meg is tartotta. Ez is egy lehetséges módja annak, hogy metasíkra emelkedjünk.

Van azonban egy teljesen más lehetőség is. Visszahúzódunk az üres középpontba, ahol teljesen összeszedettek maradhatunk. Az üres középpontban állunk a legszorosabb kapcsolatban az erőtérrel, és hatást gyakorolhatunk anélkül, hogy cselekednénk. Ez a másik kép. De nem szabad a képekhez ragaszkodnunk. Mindig a kiváltott hatással mérhető, hogy mi segít a legtöbbet, és mi tesz leginkább jót.

Résztvevő: Családfelállítások során újra és újra láttam a különbséget az elsődleges és a másodlagos érzések között. De szeretném jobban megérteni, amit a metaérzésekről mondtál. Úgy érzem, hogy ezzel függ össze az, ahogy dolgozni tudsz.

Hellinger: Gyakran világosan láttam, hogy akkor volt az érzés a legerősebb, amikor valaki normális hangon beszélt. A beszédben tehát a teljesen megszokott öntudat-szinten mutatkozik meg a legerősebb érzés. A tapasztalt terapeuta ellenáll az érzelemkitöréseknek, és végül visszavezeti a pácienst arra a pontra, ahol ismét normális hangon tud beszélni. Nagyon heves érzelmeknél gyakran mondom, hogy a páciensnek szavak és hang nélkül kellene átélnie ezeket, csak mélyen lélegezve. Ilyenkor az érzés sokkal mélyebbre hatol, mint amikor valaki kiabál. Vannak azonban olyan helyzetek, amikor az elsődleges érzés ős-kiáltás formájában nagyon erőteljesen nyilvánul meg. Ez megint csak más. Az ilyen kiáltás mélyen behatol az ember lelkébe.

A metaérzések

Vannak olyan érzések, amelyekre teljesen rábízhatjuk magunkat. Azoknak az érzéseknek, amelyekre rábízhatjuk magunkat, egészen különleges tulajdonságai vannak. Valójában érzelem nélküli érzések, és teljesen tiszták. Ezeket az érzéseket metaérzéseknek nevezem. Közéjük tartozik a bátorság, és az alázat is. A bölcsesség is metaérzés. A bölcsesség azt jelenti, hogy meg tudom állapítani, hogy valami lehetséges-e, vagy nem. Azért vagyunk képesek megállapítani a különbséget, mert összhangban állunk egy magasabb erővel. Ezt az összhangot úgy képzelhetjük el, mintha egy nyugodt folyóban úsznánk: azonnal észleljük a legkisebb áramlást is. Vagy amikor vitorlázunk és kifeszítjük a vitorlát – ilyenkor is észleljük még a legkisebb széllökést is. A metaérzések összhangban levő érzések, és a terapeuta ezekkel az érzésekkel dolgozik.

Nagyon sok dolog akadályozza, hogy észleljük, mi lehetséges és mi nem, ha valaki például olyasmit akar, ami nincs benne ebben az összhangban. A másik, ha valaki egyáltalán nem képes erre az érzékelésre, mert idegen érzések uralkodtak el rajta, olyan érzések, amelyek nem hozzá tartoznak, hanem például a származási családjából erednek.

A metaérzések általános jellemzője a könnyedség. Nincs bennük semmi nehéz, semmi drámai. Teljesen egyszerűek. Erre a szintre úgy jutunk el, hogy kiszabadulunk a saját rendszerünk sorsösszefonódásaiból és zavaraiból. A családfelállítások során megtapasztaljuk, hogy miként lehet ezektől megszabadulni.

Sok érzés a lelkiismeretből indul ki. A lelkiismeret azt jelenti, hogy ahhoz igazodom, ami biztosítja számomra a családomhoz való tartozást. A jó lelkiismeret tehát azt jelenti, hogy összhangban vagyok mindazzal, ami a családomban működik, és ezért odatartozhatok. A rossz lelkiismeret azt jelenti, hogy félek, mert elveszíthetem a családhoz tartozás jogát. Aki ilyen félelmet érez, nem képes érzékelni a metaérzések finom rezdüléseit. Egy gyermek például képtelen erre, mert még teljes mértékben más érzésektől függ.

Düh, kétségbeesés, szeretet

Heves érzések, például düh, egy olyan ponton alakulnak ki, ahol félbeszakadt egy korábbi közeledés valaki felé, és a gyermek nem tudott továbbmenni. Ez a düh védi meg a gyermeket a szeretet fájdalmától. A düh itt mindössze a szeretet másik oldala.

Ha tehát a terápia keretein belül engedem megnyilvánulni a dühöt, azzal megismétlem, ami akkor történt. A közeledés annak idején félbeszakadt, és úgy is maradt. A tapasztalat megismétlődik ugyan, de megoldás nem körvonalazódik.

Ennek a dühnek a révén az ember látszólag a szülei fölé emelkedik. Vannak, akik ilyen érzelemkitöréseknél azt mondják az apának vagy az anyának: „megöllek.” Ilyenkor úgy gondolják, hogy ezzel egyrészt megoldanák a helyzetet, másrészt elérnének valamit, pedig semmit sem érnek el, és gyakran saját magukat fogják büntetni érte.

Ha valaki terápia során ilyen dühkitörést produkál, mindig leállítom. A düh ugyanis itt védekező érzés. Ha ezután már nem tud szabad utat engedni a dühének, kapcsolatba kerül a mögötte rejlő érzésekkel, vagyis a szeretettel és a fájdalommal. Ez a két érzés összetartozik. Ez a szeretet sokkal fájdalmasabb, mint a düh. Valójában ez a legfájdalmasabb érzés, mert közben a teljes tehetetlenség állapotát éljük meg. Ha kifejezésre juttatom a dühömet, már nem vagyok kénytelen érezni a tehetetlenségemet.