Freya Sampson

Talányos Tárgyak Társasága

A mű eredeti címe

The Society of Unknowable Objects

Copyright © Gareth Brown 2025

Hungarian translation © Tihor Szilvia

© General Press Könyvkiadó, 2026

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

A könyv szövegét tilos a mesterséges intelligencia bármilyen formájának betanítására használni.

Fordította

TIHOR SZILVIA

Szerkesztette

FEKETE KATALIN

ISBN 978 615 104 201 4

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KOLBE-KONTOR ILDIKÓ

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Maynek, aki rajong a könyvekért, és a könyvárusoknak
a világ minden táján, akik szintén.

PROLÓGUS

AZ ELVESZETT HOLMIK ATLASZA (2015)

Imelda Sparks egymagában, kimerülten járta a nevadai vadont. Soha életében nem volt még ilyen boldog.

Leült egy nagy kőre az ösvény mellett, ledobta a válltáskáját, és előhalászta a vizespalackját. A lenyugvó nap élénk narancssárgán virított a horizont felett, apránként a rózsaszín különféle árnyalataira festve a Nagy-medence feletti égboltot. A kopár föld felett tornyosuló viharfelhők a távolból olyanok voltak, mintha óriási tábortüzekből gomolyogna a füst. Imelda úgy érezte, nem sok ehhez fogható szépséget látott életében.

Lenézett a meredek hegyoldalba. A vízmosás alja már egészen árnyékba borult, és a sötétség percről percre egyre feljebb kúszott. Lassan reménytelenné válik, hogy megtalálja, amiért jött, ráadásul sötétben még az autóhoz vezető körülbelül egyórás visszaút is kockázatos vállalkozás lesz.

– Nem vagyok normális – dünnyögte.

Miközben a helyére tette a kulacsát, a keze súrolta a kis virágot, amelyet Magda hímzett a táska fedlapjába sok-sok évvel ezelőtt. Vajon hogy telt a napja Magdának otthon, Londonban? Napközben nyilván dolgozott, az estéjét pedig szokás szerint írással tölti. Regényíró szeretne lenni, és ez most minden szabad percét és energiáját leköti. Imeldát időnként aggasztotta, hogy a lánya életében ennyire nincs helye se barátoknak, se szerelemnek, de Magda mindig is ilyen önfejű volt, már egészen kicsi korától. Amikor már régen ágyban kellett volna lennie, ő még mindig fel-alá trappolt a házban, és azt játszotta, hogy dinoszaurusz. A kedves emlék mosolyt csalt Imelda arcára, de ahogy felpillantott, és meglátta a látóhatár alá süllyedő napkorongot, elkomorodott.

– Na gyerünk, munkára! – biztatta magát.

A farzsebéből előhúzott egy összehajtogatott papírlapot, szétnyitotta, és a sárgás rózsaszín fényben tanulmányozni kezdte a rárajzolt térképet. Imelda közvetlen környezete volt felvázolva rá fekete tintával, a közepén pedig egy csillag, amely az elveszett holmi helyét mutatta – mint a kalóztérképeken a kincset jelölő X. A térképvázlat most egy kicsit másképp nézett ki, mint negyedórával korábban, amikor Imelda legutóbb rápillantott. Sőt, valójában a hordozója mozgásával együtt folyamatosan változott a kép – ez ugyanis nem egy hétköznapi térkép volt, hanem az Elveszett Holmik Atlasza, ami az elveszett varázstárgyakhoz vezető utat mutatta.

Az Atlaszt követve Imelda fél Európát bejárta már. Egy kis bajorországi múzeumban rábukkant a kopott arany pénzérmére, Rómában, a Trastevere egyik zsúfolt régiségboltjában a feszületre, és néhány napja végre megkaparintotta a kék szegfűt is, amelyet Amszterdamtól keletre talált meg, egy vénséges vén, töpörödött tulipántermesztő kabáthajtókáján. Miután némi győzködéssel és egy nagyvonalú pénzadománnyal sikerült rábeszélnie az aggastyánt, hogy váljon meg a virágtól, az Atlasz feltárta Imelda előtt, hogy van egy elveszett tárgy az Egyesült Államokban is, méghozzá a nevadai sivatagban. Így aztán a Schipholra sietett, ahol felült a legközelebbi Las Vegasba tartó gépre. Ott a repülőtéren bérelt egy kocsit, és négy óra hosszat autózott északi irányba, bele a vadonba, a kilencvenhármas autópályán, míg végül nyugat felé rátért egy hegyi ösvényre.

Ahogy a halvány, kora esti fényben az Atlaszt böngészte, a fáradtságtól elmosódott a szeme előtt a kép. A volán mögött töltött hosszú időtől még most is el volt gémberedve a nyaka, a térdében és a derekában lüktető szüntelen fájdalom pedig sokat rontott a kirándulás élvezetén.

Megrázta a fejét, hogy kitisztuljon a látása, és megpróbált az Atlaszra összpontosítani. Az elveszett tárgynak itt kell lennie valahol a közelben, talán csak pár lépésre a pihenőhelyétől. Ha hamar megtalálja, akkor még a sötétség beállta előtt megteheti az autóhoz vezető út egy részét. Lehunyta a szemét, és maga elé képzelt néhány nap pihenést egy vegasi luxusszállodában: egy óriási kádnyi habos fürdővizet meg a szobaszervizt a finomságokkal megrakott tálcával.

– De jó is lenne! – sóhajtott.

Fáradt volt, és tudta, hogy ez nem pusztán a hatvanéves lábakon megtett egyórás gyalogút fáradtsága, hanem a három hónapja tartó folytonos utazásé és kalandoké is. Imeldának mindig könnyű élete volt: gazdag (bár gyakran távol lévő és olykor problémás) szülők csemetéjeként megvolt mindene, és aztán felnőttként is kényelmesen megélt az örökségéből, miközben mérsékelt sikerrel festegetett tájképeket és portrékat. Amikor Magda – élete váratlan ajándéka – megszületett, a harmincas évei közepén járó Imelda minden erejével azon volt, hogy olyan szülő váljon belőle, amilyen neki nem adatott meg: jelen lévő, odafigyelő és szerető anya akart lenni. De Magda már felnőtt, és ő egyre inkább úgy érezte, hogy több a szabadideje, mint amennyire szüksége van. Három hónapja ezért is kapott olyan örömmel a lehetőségen, hogy egyedül nekivágjon a nagy kalandnak, és megkeresse az eltűnt holmikat.

Ami azt illeti, tényleg nagy kaland volt, méghozzá sikeres, hiszen neki köszönhetően Frank újabb tárgyakkal bővítheti a Társaság gyűjteményét. Remélhetőleg az is köztük lesz – bármi legyen is az –, ami itt rejtőzik valahol a turistaút mentén.

– Feltéve, hogy végre nekiállsz megkeresni – dorgálta magát –, ahelyett hogy csak itt ücsörögsz és álmodozol.

Figyelmét újra az Atlaszra irányította, amely most úgy tüntette fel a csillagot, mintha konkrétan rajta ülne a kérdéses tárgyon.

– De hiszen ez képtelenség! – ráncolta a homlokát elbizonytalanodva. Arra gondolt, talán valamit rosszul értelmezett (megesik az olyan térképpel, amelyik folyton változik), úgyhogy forgatni kezdte a lapot. Felállt, és körbe fordult, tekintetével végigpásztázva a hegyoldalt, a sziklákat és a puszta földet, az egész, immár csak halvány fényben derengő, színtelen környéket.

– Valahol itt kell lennie.

Igyekezett nem venni tudomást a közelgő sötétség fenyegetéséről, de minden szögletben sűrű árnyak leselkedtek ugrásra készen, mint a ragadozók, amelyek csak arra várnak, hogy eltűnjön az utolsó napsugár is. Kezdett kifutni az időből.

Fújt egy nagyot, hogy kiengedje a feszültséget, aztán a tekintetét határozottan elfordította a lenyugvó napról, és megpróbálta értelmezni a térképen látottakat. Az eltűnt holmi megint helyet változtatott: most valamivel mögötte, jobbra jelölte a csillag. Lehet, hogy a patakban van? Vagy a levegőben lebeg, a felszálló légáramlatokon? Különben hogyan mozoghatna? Sóhajtott egyet, és rosszkedvűen belerúgott egy kavicsba, amely a levegőbe repült, majd földet érve továbbpattogott lefelé, egészen a vízmosásig.

– Erre nincs időm – kiáltotta az égbe.

Még egyszer felnézett a hegyoldalra, mintha onnan várná a választ, vagy legalább valamilyen sugallatot, ám ott sem látott mást, csak hegycsúcsokat, sziklákat és bozótot. De mintha…

Valaki figyel engem.

Imeldának elállt a lélegzete, és a kezét vadul doboló szívére szorította. A hegyoldalban, mindössze három-négy lépésnyire az ösvénytől, egy idegen férfit látott. És ez az ember őt nézte.

Ez hogyan lehet?

A férfi mozdulatlanul guggolt, a térdét átkarolva, de az arcát Imelda felé fordította, és ő érezte – sőt tudta –, hogy őt nézi. És most már abban is biztos volt, hogy valójában egész végig figyelte őt, amióta csak leült a kőre.

Zúgott a feje a benne kavargó félelmektől és rossz előérzetektől. Mit akarhat ez az ember? Miért titkolta, hogy itt van?

Amikor az idegen rájött, hogy Imelda észrevette, hirtelen mozdulattal felegyenesedett. Barna ballonkabátja alatt egy pólót és kockás flanelinget viselt, hozzá elnyűtt farmernadrágot és kopott kék baseballsapkát. Mozdulatlanul állt, csak a szellő libbentette meg néha az inge gallérját. A karját kissé eltartotta a testétől, mintha tétovázna, mit tegyen.

Ahogy a férfit nézte, Imeldát valami megmagyarázhatatlan, kellemetlen érzés fogta el. Nyugtalanította, hogy ez az ember figyelte őt, de nemcsak erről volt szó, hanem valami másról is: miközben nézte, a szemében és az agyában valami homályos rossz érzés keletkezett. Bármilyen képtelenségnek is tűnt, valahogy a tengeribetegség jutott eszébe róla.

– Én nem csináltam semmit – szólalt meg váratlanul a férfi, majdhogynem sírós hangon. – Nem leskelődtem.

Dehogynem leskelődtél. Hazudsz! Az első mondatod rögtön egy hazugság.

– Semmi gond – felelte Imelda erőltetetten közömbös hangon.

Tekintete a földre siklott, és egyszerre felrémlett előtte egy fiatalkori emlék. Egy átmulatott éjszaka után egyedül álldogált az egyik londoni metróállomáson. Volt ott egy hajléktalan, aki eleinte még szórakoztatta is – ártalmatlan, vidám részeg fazon volt, aki vicceket mesélt. De aztán egyik pillanatról a másikra ijesztően átalakult. Imelda még most is látta maga előtt, ahogy a mosolya minden átmenet nélkül fenyegető vicsorgássá változott, és minden ok és előzmény nélkül rátámadt, hogy elvegye tőle a pénzt, amit nála sejtett. Barátságos viselkedésével elaltatta a gyanakvását, aztán ütni kezdte, és csak akkor engedte el, amikor megérezte az érkező vonat huzatát és hallotta a fékek csikorgását. Imelda soha nem felejtette el, mennyire védtelennek és gyengének érezte magát azon az éjszakán, ahogy ott feküdt a peronon, és zokogott, miután a támadója elmenekült. Itt és most, ezen a hegyi ösvényen, pár lépésre egy vadidegentől, aki eddig őt figyelte, és akitől hányingere volt, ugyanazt a rettenetes, egész testét átjáró sebezhetőséget érezte.

Egyedül vagy, az autód egyórányira innen, és már majdnem sötét van. Ezzel az alakkal pedig valami nem stimmel. Jaj, mibe keveredtél, Imelda?

Az idegen újra megszólalt:

– Én már előbb itt voltam.

Imelda bólintott. Az ereiben zubogó adrenalin ellenére próbált kedvesnek és nyugodtnak mutatkozni.

– Igen – mondta –, tudom. Bocsánat.

A férfi botladozva tett három lépést lefelé, és megállt Imeldával szemben, aki válaszképpen hátrálni kezdett. Próbálta kifürkészni a férfi szándékát, miközben a teste minden porcikája rimánkodott, hogy forduljon sarkon, és fusson el.

Pontosabban: forduljak sarkon, és sántikáljak el. Mert ebben az állapotban egyáltalán nem tudnék futni. Hogy én elfussak előle? Képtelenség.

A sapka alól hosszúkás, sovány arc bukkant elő, a férfi cserzett bőre arra utalt, hogy sok időt tölt a szabadban. Sötét szeme ide-oda rebbent, egy pillanatra sem állapodott meg, és egyfolytában kerülte a nő pillantását. Imelda fiatalabbnak gondolta magánál, talán negyvenes lehetett, de nehéz volt pontosan megítélni. A sapka alól kilátszó barna haja még nem őszült, az arca borostás volt. Tényszerűen semmi kifogásolhatót nem talált a megjelenésében – sőt, más körülmények között kifejezetten jóképűnek nevezte volna.

És mégis…

Imelda tarkóján borzongás futott végig a gondolatra, hogy ez a férfi a tudta nélkül őt figyelte. Vajon mit tett volna, ha nem veszi észre? Egyáltalán, mit keres egy szál magában napnyugtakor itt, a vadonban?

– Nem leskelődtem – ismételte meg a férfi Imelda szemébe nézve, majd elkapta a pillantását.

Sunyi tekintete van. Igen, ez a helyes szó rá. Sunyi.

– Elhiszem – hazudta.

A férfi pillantása Imelda táskájára siklott, amely a földre dobva olyan volt, mint egy félig leeresztett focilabda. Aztán a tekintete lassan végigsiklott a nőn, szenvtelenül, ahogy egy varrónő méricskéli a modellt az elkészült ruhában. Imelda reszketni kezdett, az agya kétségbeesetten küzdött az ellenállhatatlan hányinger ellen, miközben próbált rájönni, mi borítja ki ennyire az érzékeit.

Nála van az eltűnt holmi!

A semmiből jött válasz rögtön a helyére tett mindent. Az Atlasz egy eltűnt holmihoz vezette, amely itt van valahol a környéken – ez az ember pedig egész idő alatt itt volt. Egész biztosan nála van, talán az egyik zsebében. Ezek szerint attól a valamitől van ennyire rosszul.

A válasz nyomán azonban újabb kérdések vetődtek fel benne, és újabb aggódnivalók.

Vajon milyen tárgy van nála? Mi lehet a terve vele? És mi a terve veled, Imelda?

A gondolatra, hogy ennek a furcsa pasasnak a birtokában van egy ismeretlen eltűnt holmi, még egy lépést hátrált. Legjobb, ha felkapja a táskáját, mond valami mentegetőzésfélét, és eltűnik innen. De ahogy megmozdult, a férfi szeme összeszűkült egy pillanatra – csak annyi volt az egész, mint amikor egy felhő elúszik a nap előtt, de ez az apró változás megsokszorozta Imelda szorongását. Túlságosan is emlékeztette arra, amikor annak a bizonyos hajléktalannak ott a metrónál megváltozott az arckifejezése; túlságosan is hasonlított ez a támadás előtti pillanatra.

Megint ugyanaz fog történni.

Ekkor úrrá lett rajta a pánik, amit eddig sikerült valahogy kordában tartania, és egy pillanat alatt darabokra hullott minden racionális gondolata. A teste döntött helyette: két gyors lépést tett hátrafelé, a táskájához. De a második lépése már nem ért szilárd talajt, csak az üres levegőt taposta.

Basszus!

Azonnal felismerte a helyzetet, és ijedtében felsikoltott. Kibillent az egyensúlyából, és hátrafelé dőlt, ellensúly nélkül. A karjával ösztönösen csapkodni kezdett, kapaszkodót keresve, az Elveszett Holmik Atlasza kirepült a kezéből, és úgy verdesett a levegőben, mint egy repülni tanuló fióka. A férfi szeme és szája meglepetésében elkerekedett. Odaugrott, éppen, amikor Imelda már úgy érezte, hogy megállíthatatlanul dől hátrafelé, és vaskos, piszkos ujjaival felé nyúlt, mintha megpróbálná elkapni. Imelda a gondolatától is iszonyodott, hogy ez az ember hozzáérhet, még akkor is, ha a lezuhanástól mentené meg. Érezte, hogy a férfi körmei a ruháját karistolják, majd ujjai megkapaszkodnak a láncon lógó feszületben – a feszületben, amelyet négy héttel ezelőtt talált meg Rómában. Imelda megkönnyebbülve és hitetlenkedve érezte, ahogy a lánc a súlyát tartva belevág a nyakába. Aztán a lánc hangos csattanással elszakadt, és Imelda zuhanni kezdett az alkonyi fényből a sziklákkal borított vízmosás árnyai közé.

Egy emlék bukkant fel a gondolataiban: amikor utoljára repült, sok évvel ezelőtt, Magda pedig mellette lebegett, és mosolygott. Aztán hat-hét méterrel lejjebb, a hegyoldalban Imelda fejjel egy sziklának csapódott, és azonnal meghalt.

Majdnem két évig így is maradt.

ELSŐ RÉSZ

ÉJJELI KALAND
NEONFÉNYBEN

Magda Sparks kedvenc helye (2025)

A Magda Sparks szívének legkedvesebb hely London Marylebone városrészében volt található, a Bell Street 114. alatt, egy jellegtelen, négyszintes, György korabeli sorházban, amely külsőre pontosan olyan volt, mint a többi ház az utcában.

Az épület földszintjét, első és második emeletét egy Bell Street-i Könyvesbolt elnevezésű antikvárium foglalta el. A bolt minden helyiségében a padlótól a plafonig könyvekkel megrakott polcok borították a falakat, közöttük pedig, ahol csak akadt egy kis szabad hely a régi hajópadlón, könyvszekrények álltak. Minden lehetséges helyre könyvek voltak beszuszakolva: keménytáblás kötetek és albumok, puha fedelű, szakadt gerincű olvasmányok megsárgult lapokkal, sőt még retró képregények is, amelyek színe megfakult az évek során. Ebben az épületben több volt a könyv, mint a tégla, amit Magda a legkevésbé sem tartott hibának. Temérdek időt töltött boldog egyedüllétben a Bell Street-i Könyvesbolt falai között, ahol rég elfeledett regényekre bukkant – olykor még kézzel írott jegyzeteket is talált a margókon vagy a címoldalon, rég eltávozott emberek tintájának vagy ceruzájának az elhalványult nyomát. Bármennyire is szerette azonban ezt a könyvesboltot, nem az antikvárium miatt volt a Bell Street 114. Magda szívének a legkedvesebb hely a világon.

A sorház legfelső szintjét lakássá alakították, és amióta csak Magda ismerte, itt lakott Frank Simpson, a könyvesbolt tulajdonosa. Frank volt az az ember, aki az ő számára a legközelebb állt valami apaféleséghez. Magda – ahogy az anyja fogalmazott egyszer – egy alkoholmámorban és szándékos névtelenségben történt,  hétköznapi futó kaland csodálatos következménye volt, akit egyes-egyedül az anyja, Imelda nevelt fel (méghozzá, Magda nézete szerint, teljes sikerrel). Imelda imádott olvasni, és amikor Magda még kicsi volt, gyakran ellátogatott vele az antikváriumba, amivel már a kezdetektől elültette kislányában a könyvek iránti rajongás magját. A hétvégéik gyakran úgy teltek, hogy beültek egy sütire vagy turmixra valamelyik közeli kávézóba, vagy egy fagyira a Covent Garden egyik népszerű cukrászdájába, bámulták a turistákat, aztán a Bell Street felé vették az irányt, hogy ki-ki válasszon magának néhány újabb könyvet. Rendszerint ott találták Franket is, aki a polcokat rendezgette, vagy a karosszékében ülve olvasott a pultként használt íróasztala mögött. Magda és a mamája láttán mindig felderült az arca. A kislányt a térdén lovagoltatta, és inkább a vezetéknevén szólította – hiszen az szikrát jelent –, talán az élénkvörös haja vagy a ragyogó arca miatt, amellyel fel-alá trappolt a boltban mesekönyvek és képregények után kutatva.

– Egy könyvesboltnak nem kell folyton csendesnek és komolynak lennie – jelentette ki, ha egy vásárlója a szemöldökét összevonva vagy cicegve fejezte ki a rosszallását a lárma miatt, amit Magda csapott. – Ez nem könyvtár, hanem a mesék és a kalandok birodalma, ahol kedvükre hangoskodhatnak a gyerekek.

Az édesanyjával időnként az otthonában is meglátogatták Franket. A könyvárus minden alkalommal elővarázsolt neki valami sütit vagy csokit a konyhaszekrényből, amelyet – egy cinkos kacsintással kísérve – csak úgy emlegetett: „Magda bűvös éléskamrája”. Később, amikor Magda már jogot tanult az egyetemen, és kollégiumban lakott, minden héten meglátogatta Franket, és elmesélték egymásnak, kivel mi történt a legutóbbi találkozásuk óta. A háttérben mindig szólt a rádió, ők pedig majszoltak valamit, és közben diskuráltak vagy társasjátékoztak. Bár Frank egyedül élt, a lakása távolról sem keltette agglegénylakás benyomását: kényelmes és otthonos volt, az asztali lámpák aranysárga fénnyel világították meg a szobasarkokat, és ahogy a puha fotelekbe belesüppedt az ember, az olyan érzés volt, mint egy-egy baráti ölelés. A tetőablakokból remek kilátás nyílt Marylebone háztetőire; Magda emlékeiben élénken élt, ahogy kislány korában ott ücsörgött ezeknél az ablakoknál, és bámulta az alatta elterülő világot, az élénkpiros buszokat, amelyek a környező utcákat rótták. Rengeteg kedves emléket őrzött Frank lakásáról, a gyerekkorából és a felnőttkorából egyaránt, de tévednénk, ha azt hinnénk, hogy emiatt lett a kedvenc helye a Bell Street 114.

A Bell Street-i Könyvesbolt alatt, külső szemlélő számára észrevehetetlenül, egy alagsor rejtőzött. Egykor, György és Viktória korában, itt voltak elszállásolva a szolgák, akik naphosszat keményen dolgoztak a felsőbb emeleteket elfoglaló, jómódú londoniak kényelméért. A huszadik század első felében az épület földszintjén szabóságot nyitottak, az alagsort pedig raktárrá alakították az anyagok és egyéb kellékek tárolásához. Amikor aztán a század közepén a szabóságot felváltotta a könyvesbolt, az alagsor teljesen más funkciót kapott. És egészen pontosan ez a hely, a Bell Street 114. alagsora volt Magda Sparks szemében a világ legjobb helye.

Az alagsor falai között ugyanis egy óriási titkot őriztek, a föld alatti helyiséget rejtélyek és varázslatok lengték be.

Ez a bizonyos alagsor szolgált a Talányos Tárgyak Társaságának találkozóhelyéül.

A rendkívüli gyűlés

A Talányos Tárgyak Társasága, amióta csak Magda a tagja volt, évente mindössze két gyűlést tartott: egyet április és egyet október végén. Frank Simpson a szervezet legrégebbi tagjaként és a Társaság elnökeként elvileg bármikor összehívhatott rendkívüli gyűlést, de ezzel a jogával egyetlenegyszer sem élt – egészen egy kora őszi napsütéses reggelig, tíz évvel azután, hogy Magda csatlakozott a Társasághoz.

– Összehívok egy gyűlést – közölte Frank, a telefonhívásával félbeszakítva Magda reggelijét. – Ma estére.

– Ma estére? – visszhangozta Magda az egyik kezében a telefonnal, a másikban egy csésze teával. Az adrenalin zubogni kezdett az ereiben. – Egy gyűlést?

– Pontosan – erősítette meg Frank. – El tudsz jönni? Vagy nagyon elfoglalt vagy?

Magda regényíró volt, és miután nemrégiben végzett a hetedik könyvével, erre a napra nem volt más terve, mint hogy pizsamában marad, amíg csak a kedve tartja, és a nappalijába bekuckózva olvasgat és teázgat. Elfoglaltnak semmiképpen nem lehetett nevezni.

– Persze hogy el tudok menni – felelte. – De miért kell gyűlést tartani?

– Majd elmondom, ha megjöttél. Néhány órát várhat még.

A választól nem lett okosabb, de igazából nem is számított másra.

Magda a St. John’s Wood elnevezésű városrészben lakott, a Norfolk Roadon, egy 1830 körül épült György korabeli kertes házban. Az anyjától örökölte, tekintélyes vagyonnal együtt, a szerzői jogdíjából ugyanis nem telt volna ilyen drága házra. Sok mindent szeretett benne Magda – a tágas tereket, a hatalmas ablakokat, amelyeken a nappaliba ömlött a fény, az öreg fákat a kertben, és már önmagában azt is, hogy minden szobájához rengeteg szép emlék kötődött a gyerekkorából –, de az egyik legnagyobb előnyének mégis azt tartotta, hogy csupán egy metrómegállóra volt a Bell Street-i Könyvesbolttól. Gyakran ellátogatott Frankhez, együtt vacsoráztak, beszélgettek, vagy csak nézegette a könyveket. Ezen a napon Magda a gyaloglás mellett döntött, hogy kicsit kimozogja magából a Frank reggeli hívása óta érzett óriási feszültséget.

Bőséges ráhagyással indult otthonról, és kellemes sétát tett a kora őszi este meleg fényeiben fürdőző belvároson át. A járdákat hosszú árnyak csíkozták, mintha tinta folyt volna rájuk, és a fák, amelyeknek még csak a tetején sárgultak a levelek, úgy festettek, mint a karamellbe mártott zöldalmák. Ahogy közeledett az antikváriumhoz, az ablak mögött meglátta Franket, aki a régi íróasztal mögött gubbasztott, mint egy óriásbagoly, és egy kopott, kemény fedelű könyvet bújt. Hosszú, sovány alakja úgy volt belehajtogatva a karosszékbe, mint egy colstok. Mögötte a polcon, ahol az első kiadásokat és más értékes köteteket tartotta, ott sorakoztak Magda eddig megjelent regényei is, mind a hat könyvből egy-egy példány, a címlapjával kifelé fordítva. Ez a kis kiállítás mindig megmelengette Magda szívét: kézzel fogható bizonyítéka volt annak, hogy öreg barátja mennyire büszke az ő írói sikereire. A közeledtére Frank felpillantott, és integetett, hogy jöjjön oda. A boltban, ahová reggeltől estig tűzött a nap, kissé fülledt volt a levegő, de a régi könyvek otthonos szaga járta át.

– Sparks! – kiáltotta Frank talpra szökkenve.

Az öltözéke tanáros volt, mint mindig: bordó, V nyakú pulóver, alatta ing és nyakkendő, barna kordbársony nadrág és ugyancsak barna, kényelmes cipő. Rövidre nyírt, gondosan fésült ősz haja és szemüvege csak fokozta ezt a hatást. Csillogó szemmel nézett a vendégére, miközben keresztülpréselte magát az íróasztala és a falnak támaszkodó ingatag könyvtorony között. Mivel Magda jóval alacsonyabb volt nála, ahogy megölelték egymást, az arca az antikvárius pulóverének nyomódott. Az öblítő illata felidézte benne a Frank társaságában töltött sok-sok óra emlékét. De még ennél is határozottabban érezte a ruhán keresztül, mennyire sovány a férfi.

Kiállnak a csontjai. Semmi zsír nincs rajta, olyan, mintha egy vasalódeszkát ölelnék át. Vajon mindig ilyen vézna volt?

– Jó, hogy eljöttél! – mondta Frank az ölelésből kibontakozva.

– Nem mintha valaha is előfordult volna, hogy nem jövök – jegyezte meg Magda félhangosan. – Nemigen volt más választásom, ha egyszer rendkívüli gyűlést hívtál össze. Amúgy mi az apropója?

Frank tiltakozva felemelte az egyik kezét, miközben visszaszuszakolta magát az asztal mögé.

– Azzal még várnod kell egy kicsit – mondta Magda fürkésző tekintetét kerülve. – Irány lefelé, és mindjárt én is megyek utánad. – Azzal leült, kezébe vette a könyvét, és újra keresztbe vetette a lábát, mint aki a közeljövőben egy tapodtat sem szándékozik menni sehová. – Még be kell zárnom a boltot.

– Nem úgy nézel ki, mint aki zárni készül – jegyezte meg Magda, aki próbált uralkodni az ingerültségén. – Most ültél le.

Az antikvárius megvonta a vállát.

– Ezt a fejezetet még végig akarom olvasni.

Magdát bosszantotta, hogy nem kapott választ a kérdésére, és egyre türelmetlenebbnek érezte magát. Otthagyta Franket, és keresztülcsörtetett a szoba sarkában álló ajtón a keskeny folyosóra, ahonnan ősrégi, kopott lépcsősor vezetett le egy faajtóhoz. Az ajtó külsőre réginek látszott, de Magda tudta, hogy acélszerkezettel megerősítették. A kinyitásához a tövében elhelyezett, oda nem illően modern billentyűzeten kellett beütni egy hatjegyű kódot. A lépcsőn leérve Magda benyomta a megfelelő gombokat, és egy pillanatnyi várakozás után kinyílt a mágneszár. A lány mellkasában most is úgy vibrált az izgalom, mint a megpengetett gitárhúrok – akárcsak egy évtizeddel azelőtt, amikor első ízben léphette át ezt a küszöböt.

Az alagsori szobába érve Magda pillantása rögtön Will Pinnre esett, aki már ott ült a középen álló nagy, kerek asztalnál, összekulcsolt kezekkel, és maga elé bambult. Az ajtónyitásra felnézett.

– Magda! – köszöntötte, és egy halvány mosoly suhant át az arcán.

– Szia, Will! – felelte Magda. A közeledtére a férfi felállt, hogy futólag megölelje. Nem volt az az ölelkezős típus, de a jelek szerint vele kivételt tett. – Hogy vagy? – kérdezte Magda. Feltételezte, hogy a gyűlés összehívásának okairól Will sem tud többet nála.

– Köszönöm, remekül – bólintott Will. – És te?

– Minden a legnagyobb rendben, mint mindig – felelte mosolyogva.

Will órásmester volt, egy kis boltot vitt egy csendes utcában Marylebone és Mayfair között. Magda mindig is úgy érezte, hogy ez a foglalkozás tökéletesen illik hozzá: introvertált egyéniség volt, aki nyilvánvalóan százszor inkább bíbelődött valami bonyolult szerkezettel egyedül egy szobában, semhogy kiszámíthatatlan emberi lényekkel kelljen valamit kezdenie. Cingár figura volt, vékony szálú szőke hajjal és drótkeretes szemüveg mögött megbúvó kék szempárral. Fakó bőre arra utalt, hogy a napjai nagy részét villanyfényben tölti. Magda megfigyelte, hogy Will szereti a finom holmikat. Drága őrölt kávét fogyasztott, az ennivalókat London legjobb delikáteszeiben vásárolta, és bár remeteéletet élt, mindig jó minőségű, mérték után készült öltönyöket hordott – mintegy páncélként viselte őket a kiszámíthatatlan, irracionális világban. Will előbb lett a Társaság tagja, mint Magda: az apja halálakor, évekkel azelőtt, hogy Magda anyja, Imelda is távozott az élők sorából.

– Milyen az írók élete mostanában? – érdeklődött Will.

– Hiper-szuper – felelte Magda könnyedén, miközben visszament az asztal túloldalára. – Most fejeztem be a legújabb könyvemet, jövő karácsonyra a boltokban lesz.

Will bólogatott, mint akit komolyan érdekel a téma, de Magda erősen kételkedett benne, hogy akár egyetlen könyvét is olvasta. Krimiket és kalandregényeket írt Miranda Hepworth írói álnév alatt, Will pedig egyszer megjegyezte, hogy ő jobban szereti az ismeretterjesztő könyveket, főleg a műszaki és tudományos témájúakat. Kijelentette, hogy „ő nem szereti a kitalált történeteket”, amivel akaratán kívül kissé felbosszantotta Magdát.

– Te tudod, miről fog szólni ez a gyűlés? – kérdezte Will.

Magda megrázta a fejét.

– Frank semmit nem árult el róla. – Kibújt a kabátjából, és a széke háttámlájára akasztotta. – Ezek szerint egyikünknek se. Biztos Henriettáról lesz szó.

Will összevonta a szemöldökét.

– Henryről? – kérdezte eltűnődve. Magdának az volt a benyomása, hogy Willnek már jó ideje eszébe sem jutott Henry.

Henrietta Wiseman – más néven Henry – a Társaság negyedik tagja volt, de már több mint három éve nem jelent meg a gyűléseken. Azóta senki nem hallott róla, azt sem tudták, hol van, de Frank a hosszas távolmaradása ellenére sem volt hajlandó helyettesíteni valaki mással.

– Henry eltűnésekor Frank nem tartott semmiféle megbeszélést – jegyezte meg Will. – Akkor most miért tenné? Soha az életben nem tartottunk még rendkívüli gyűlést, Magda. Soha! Még Henry miatt sem.

Magda kiérezte Will hangjából az aggodalmat, és tartott tőle, hogy rá is átragad az idegessége. A saját megnyugtatására határozott hangon kijelentette:

– Biztos, hogy Henryről van szó.

A tekintete az asztal felett Henrietta üres székére vándorolt. Nagyon hiányzott neki. Henrietta úgy húsz évvel idősebb lehetett nála, de az életvidám természete miatt a koránál jóval fiatalabbnak látszott. Magával ragadó egyéniség volt, pimasz és tiszteletlen, már-már komisz, de lefegyverző mosolyának és huncut szemének köszönhetően minden bűnét megbocsátották. Amióta Henrietta nem jár a Társaság gyűléseire, távolról sem olyan szórakoztatóak.

– Másra nem tudok gondolni – tette hozzá Magda. – Lehet, hogy Frank hallott felőle valamit.

Will szórakozottan bólintott, és közben az ujjaival idegesen dobolt a másik keze bütykein. Magda csalódottan sóhajtott: azt remélte, hogy Willnek talán van valami halvány elképzelése róla, miért hívták ide őket. Körbejártatta a szemét az alagsori szobában, hogy ellenőrizze, minden a helyén van-e. Nagy, téglalap alakú helyiség volt, zümmögő fénycsövek világították meg a plafonról. A felette lévő könyvesbolthoz hasonlóan a falak nagy részét a padlótól a plafonig polcok borították, de itt távolról sem csak könyvek sorakoztak rajtuk: a polcok roskadoztak a karton- és fémdobozok, papírkötegek, írószerek és egyéb kacatok, valamint a legkülönfélébb ott felejtett, törött, szakadt vagy elkallódott mindennapi tárgyak alatt.

A polcoktól távolabb egy asztalka állt, rajta teáskanna, kávéfőző és egy doboz keksz. Mellette a földön derűsen zümmögött magában egy mini hűtőszekrény. Az asztal feletti falon bekeretezett fényképek lógtak a Társaság régebbi és jelenlegi tagjairól. Volt közöttük egy nagy méretű fotó, amely Magdáról és az édesanyjáról készült mindössze egy évvel Imelda halála előtt. A szemközti sarokban, az egyik plafonig érő könyvespolc melletti szőnyegen alacsony kávézóasztal állt néhány régi karosszékkel körbevéve, felette a falon pedig Imelda egyik tájképe lógott. Összességében az alagsor egy jellegtelen, szögletes doboz volt, különféle csecsebecsékkel, bútorokkal és emlékekkel komfortosan kipárnázva. De akárcsak a megvasalt ajtó esetén, a felszín alatt itt is egy titok lappangott. Az alagsorban található legfontosabb dolog gondosan el volt rejtve az illetéktelen szemek elől. Egy titkos gombot megnyomva ugyanis kinyílt az egyik könyvespolc, és feltárult a mögötte lévő üreg. Magda egy kezén meg tudta számolni azokat az alkalmakat, amikor benézhetett a rejtekhelyre, ezek közül is a leghosszabb ideig tíz évvel ezelőtt, azon a napon, amikor csatlakozott a Talányos Tárgyak Társaságához.

De ha ez egy rendkívüli gyűlés, akkor… talán…

És ha nem is Hernyről van szó? Hanem valami másról? Valami izgalmasabbról?

A lehetőségek úgy röpködtek és durrogtak a fejében, mint holmi tűzijáték, de végül megrázta a fejét, és elhessegette ezeket a gyerekes ábrándokat. Átsétált a fal mellett álló asztalhoz, és nekiállt kávét csinálni, hogy elterelje a gondolatait a gyűlésről.

– Tessék – mondta pár perc múlva, és kérés nélkül letett Will elé egy bögre instant kávét. Miközben a férfi a bögre tartalmát mustrálta, Magda odakészített mellé két kekszet is. – Ezt gurítsd le!

Will engedelmesen kortyolgatni kezdte a kávét, Magda pedig a saját bögréjét megragadva visszatért az ülőhelyére, miközben próbálta a társa arcán tetten érni az öröm bármiféle jelét.

– Csodás! – jelentette ki Will, de az arckifejezése ennek éppen az ellenkezőjéről árulkodott.

Kinyílt a lépcsőhöz vezető ajtó, és belépett rajta Frank. Magda szíve gyorsabb ütemre kapcsolt: mindjárt kezdődik a gyűlés. Felváltva öntötte el izgalom és aggodalom. A bizonytalanság, amit érzett, a vizsgák előtti rémes feszültségre emlékeztette: Elégszer átnéztem? Nem fogok megbukni? Készen állok?

– Szóval – kezdte Frank. Egy megnyugtató kattanással becsukta maga mögött az ajtót, és odasétált a székéhez. – A boltot bezártam, a fejezettel végeztem, és mindenki megérkezett. – Nyomatékosan végignézett rajtuk, nagy orrán feljebb tolva a szemüvegét. – Akkor hát lássunk munkához!

Frank már idős volt, és Magda minden alkalommal egyre öregebbnek látta. Régebben is előszeretettel mesélt hosszú, terjengős történeteket, de mostanában egyre többször előfordult, hogy menet közben elveszítette a fonalat. Nemegyszer zsákutcába futott az elbeszélés, és Franknek fogalma sem volt, hogyan keveredett oda. A Társaság legutóbbi gyűlésein gyakran elkalandozott a figyelme, mintha elszunyókált, vagy gondolatban máshol járt volna. Magda ezt nem tette szóvá, de mindig megkönnyebbüléssel fogadta, amikor Frank figyelme visszatért, és egy pillanat alatt visszaváltozott azzá, akinek mindig is ismerte: a melegszívű, elragadó emberré, a történetek, a tudás és a titkok tárházává, a Társaság elnökévé. Elviselhetetlen volt Magda számára az a gondolat, hogy egy nap Frank nem lesz többé képes a Társaság vezetésére – vagy nem lesz többé egyáltalán. Az ilyen sötét gondolatokat mindig gyorsan elhessegette, de azok újra és újra visszakúsztak a fejébe. Főleg az ilyen percekben, mint ez a mostani, amikor a teáját kortyolgatva próbálta megfejteni, mi okból hívta össze őket Frank ilyen váratlanul.

– Mi ez az egész, Frank? – kérdezte Will majdhogynem számonkérőn. – A gyűlésünk csak egy hónap múlva lett volna esedékes.

– Henriettáról van szó? – vágott közbe Magda, meg sem várva Frank válaszát.

– Három hét múlva – mondta Frank. – Három hét múlva van a gyűlésünk, nem egy hónap múlva.

Will értetlenül pislogott.

– Jó, akkor három hét múlva. Ugyan mi történhetett, ami miatt ilyen hirtelen találkoznunk kellett? Soha semmi nem történik, Frank.

Az öregember lassan bólogatott.

– Olykor mégiscsak történik valami.

– Ugyan már! – makacskodott Will. – Semmi nem történik. Soha semmi nincs, amiről beszélnünk kellene. Idejövünk, kávézunk, és olcsó kekszeket rágcsálunk. – Mondanivalója illusztrációjaként Will felmutatta az egyik kekszet, amit Magdától kapott. – Megállapítjuk, hogy minden szuper, aztán ki-ki megy a dolgára.

Magdát irritálta Will nyafogása, de megpróbált uralkodni az érzelmein, és csak magában imádkozott, hogy hagyja már végre Franket beszélni.

– Én kimondottan szeretem a kekszet – jegyezte meg Frank.

– És aztán hat hónap múlva megint eljátsszuk az egészet – folytatta Will. – Ez így rendben is volna. Én jól bírom az ismétlődő dolgokat, mert kiszámíthatók. De hogy az utolsó pillanatban hívsz össze egy gyűlést… erre még nem volt példa. Engem ez komolyan aggaszt.

– Will, hagyd már végre beszélni! – sziszegte Magda, aki képtelen volt tovább türtőztetni magát.

Will szúrós pillantást vetett rá, aztán az asztalra szögezte a tekintetét.

– Nem állt szándékomban aggodalmat kelteni benned, Will – mondta Frank, és az asztalon áthajolva megnyugtatásképpen a fiatalember karjára tette a kezét. Magda már bánta, hogy beleszólt. – Igazán sajnálom.

– Hát… valójában semmi baj – motyogta Will.

– Sajnos nem volt más választásom – folytatta Frank elkomolyodva. – Nem Henriettáról van szó, bár az továbbra is rejtély, hogy hová tűnt.

Magda megint az asztal végében álló üres székre pillantott. Kissé csalódott volt, hogy nincs hír a barátnőjéről. Ugyanakkor, ha nem Henrietta miatt gyűltek össze… akkor vajon miért?

– Egészen másról van szó – jelentette be Frank.

Magda, csak hogy elfoglalja magát valamivel, elvett egy kekszet, és majszolni kezdte. Egész testében remegett az idegességtől. Frank néhány másodpercig nem szólt semmit, üres tekintettel bámult maga elé, mint aki a gondolataiba merült. Magda legszívesebben megrázta és rászólt volna, hogy folytassa végre.

Aztán végre, hála a jó égnek!, Frank beszélni kezdett.

– Már majdnem negyven év eltelt azóta, hogy utoljára letétbe helyeztünk egy műtárgyat az Óraműszekrényben – mondta. – Akkoriban még egyikőtök sem volt a Társaság tagja. Én pedig még nagyon fiatal voltam. – Megrázta a fejét, mint aki váratlanul szembesült vele, hogy milyen gyorsan repülnek az évek. – Negyven éve csak várunk, és őrködünk a gyűjtemény felett, és közben folyamatosan készenlétben állunk, hátha felbukkan egy újabb dolog, amivel bővíthetjük.

– Ezzel mit akarsz mondani? – értetlenkedett Will.

Magda már kapiskálta, mire akar kilyukadni Frank, és meglepetésében tátva maradt a szája.

– Találtunk egy tárgyat – bökte ki Frank, és elmosolyodott. Magdának az volt a benyomása, hogy ő is alig meri elhinni. – Negyven év után először előkerült egy újabb tárgy. – Majd bólogatva hozzátette: – Legalábbis úgy tűnik.

Magda nem tudta, mit mondjon erre. A hűtő szórakozottan dúdolgatott a beállt csendben, Will pedig felvont szemöldökkel bámult Frankre.

– Te viccelsz – mondta végül Magda, bár tudta, hogy ez nem igaz. A Társaság dolgait illetően Frank soha nem tréfált.

– Nem viccelek.

Frank az asztalra támaszkodva előrehajolt.

– Szóval eljött a cselekvés ideje. Negyven évig nem akadt tennivalónk, de attól még nem hanyagolhatjuk el a kötelességeinket most, amikor dolgunk van. Ezért vagyunk most itt. – Willre nézett. – És ezért viseltük el éveken át azokat az értelmetlennek látszó gyűléseket. Mert tudtuk, hogy egyszer eljön a nap, amikor újra szükség lesz ránk.

Magda azon kapta magát, hogy bólogat, és különös módon felkavarják Frank szavai.

A Talányos Tárgyak Társaságának a fennállása nyolcvan évében egyetlen célkitűzése volt: összegyűjteni, titokban tartani és megóvni a világ varázserővel bíró tárgyait. Negyven év óta egyetlen új tárgy sem került napvilágra, a mágikus holmik birodalma hallgatott, és a Társaság gyűjteménye zavartalanul pihent a könyvszekrény mögötti rejtett zugban.

– Úgy tűnik, ez a varázserejű relikvia Hongkongban található – folytatta Frank, egy fejbólintással nyugtázva a kijelentést. – És ha nem akarjuk, hogy rossz kezekbe kerüljön, akkor mielőbb tennünk kell valamit.

Az Óraműszekrény

– A tárgy egy elefántcsont sakkfigura – mondta Frank. – Egy bástya.

– Mit tud? – kérdezte Magda, izgatottan előrehajolva a székében. Frank összevonta a szemöldökét, mint mindig, amikor helytelenített egy kérdést.

Valamennyi talányos tárgy tudott valamit: ezek a ránézésre közönséges, hétköznapi dolgok mind valamilyen rendkívüli képességgel ruházták fel a birtokosukat. A Társaság működése alatt számos ilyen holmit találtak, némelyiket közös erőfeszítéssel sikerült felderíteni, másokba valami egészen furcsa helyen vagy váratlan körülmények között botlottak bele. Ezt a gyűjteményt most a Bell Street-i Könyvesbolt alagsorában őrzik, biztonságosan elrejtve a világ elől.

– Fogalmam sincs – felelte Frank. – De igazából nem is számít.

Frank csökönyösen elzárkózott attól, hogy bármiféle érdeklődést mutasson az általa őrzött varázstárgyak iránt. Magda képtelen volt napirendre térni efelett: miként lehet az, hogy valakit ennyire hidegen hagy a mágia? Ha neki lenne egy varázstárgygyűjteménye, nem tartaná lakat alatt, eldugott helyen, hanem minden szabad percében tanulmányozná a tárgyakat, és kísérletezne velük.

– Egyáltalán honnan tudunk róla? – kérdezte Will.

Frank hátradőlt a székében, és közben nagyot nyögött, mint aki öreg tagjait fájlalja.

– Részben ezért vagyunk itt – bökte ki Frank. – Valaki ugyanis megsértette a Társaság titoktartási fogadalmát.

– Hogyhogy? – hüledezett Magda.

A Talányos Tárgyak Társasága egy titkos szervezet volt, amelyet Frank nagyapja, Arthur Simpson alapított három barátjával együtt az 1940-es években, és amelynek titkát azóta ebben a négy családban adták tovább nemzedékről nemzedékre. Egyszerre mindig legfeljebb négy ember tudott a Társaság létezéséről. Arthur Simpson azért nevezte a varázstárgyakat „talányos tárgyaknak”, mert lehetetlen volt megérteni a mibenlétüket. A barátaival négy szabályt alkottak a Társaság működtetéséhez, és erre a négy szabályra Frank rendszeresen emlékeztette a tagokat:

Először is: a Társaság gyűjteményébe tartozó talányos tárgyakat el kell zárni mindazok elől, akik esetleg használni akarnák őket.

Másodszor: a Társaság gyűjteményébe tartozó talányos tárgyakat titokban kell tartani a világ előtt.

Harmadszor: a Társaság gyűjteményébe tartozó talányos tárgyakat tilos használni, kivéve, ha a Társaság tagjai más talányos tárgyak védelme érdekében használják azokat.

Negyedszer: a Társaság birtokában lévő talányos tárgyakról csak a Társaság egésze hozhat döntéseket.

Amikor Magda túl volt az első sokkon, Frank levette a szemüvegét, és előhúzott egy zsebkendőt, hogy megtörölje.

– Nyugodjatok meg, nem ti voltatok.

– Akkor ki? – kérdezte Magda.

Frank tisztogatás közben Will felé irányította a szemüveget.

– Will apja – felelte. – Ellery Pinn.

Will apjával, dr. Ellery Pinn-nel Magda mindössze néhány alkalommal találkozott – amikor még semmit sem tudott a Társaságról –, és akkor is csak futólag. Az emlékeiben élő férfi nagyon hasonlított Willre: alacsony, szalmahajú, törékeny ember volt, zárkózottságában már-már aszociális.

– Az apám? – hitetlenkedett Will. Az arcából még az a kevés szín is eltűnt, ami eddig volt benne. Ezekben a pillanatokban Magdát egy mintagyerekre emlékeztette, akit éppen rajtakapott az osztályfőnök valami rosszaságon.

– Apád sokat járt Hongkongba, ugye? – kérdezte Frank. – Mintha néhány évet odakint dolgozott volna egy klinikán. Jól emlékszem?

Will egy pillanatra eltűnődött, és Magdának az volt a benyomása, hogy nem szívesen válaszol a kérdésre.

– Igen, azt hiszem, így volt.

– Összebarátkozott odakint valakivel? – tudakolta Frank. – Beszélt valakiről?

Will összeszorította az ajkát, és mereven nézte az asztalt. Amikor újra megszólalt, már nyugodtabb volt a hangja.

– Az apám nem beszélt sokat. Legalábbis velem nem.

A választ csend követte. Magda zavarában matatni kezdett: nem volt hozzászokva, hogy Will ilyen őszintén beszéljen. Frankre pillantott, de az öreg antikvárius rendületlenül törölgette a szemüvegét, és egy szót sem szólt.

– Mi történt, Frank? – sürgette Magda. Szerette volna végre megtudni, mire akar kilyukadni.

– Megkeresett egy fiatalember – válaszolta Frank, visszacsúsztatva a helyére a szemüveget. – Egy hongkongi férfi, James Wei. Azt állítja, hogy az apja Ellery Pinn barátja volt. A jelek szerint tudja, hogy Ellery már jó néhány éve nem él, ezért fordult hozzám. Tudomása van a Társaságról, és arról is, hogy mit csinálunk. És úgy véli, talált egy varázstárgyat.

Frank lazán vállat vont, és ezzel be is fejezte a mondandóját. Hol Magdára, hol Willre nézett, mintha azt várná, hogy valamelyikük megszólal. Magda, még mindig a bögréjét szorongatva, hátradőlt a székében. Látszott Franken, hogy lehangolt a titok kiszivárgása miatt, és a rosszkedve szinte tapinthatóan megmérgezte a levegőt a szobában.

– De Will erről, ugye, nem tehet? – szólalt meg végül Magda. – Hiszen nem ő árulta el a titkot.

– Dr. Dennis Wei – folytatta Frank, Willre szegezve a tekintetét. – Így hívták annak a férfinak az apját. Mond neked valamit ez a név?

Will a fejét ingatta.

– Semmit nem tudok apám barátairól.

Frank borúsan hümmögött, tovább fixírozva Willt. Magda csak várt, a homlokát ráncolva, és a tekintete ide-oda ugrált a két férfi között. Az volt a benyomása, hogy célozgatnak valamire, amiről ő mit sem tud; mintha elbeszélnének a feje felett. Szörnyen dühítő volt.

– Nem tudom, mit vársz tőlem, Frank – fakadt ki végül Will. – Nem én beszéltem ennek a fickónak rólunk, hanem az apám. Ha attól jobb lesz neked, akkor menj, ásd ki a csontjait, és meresztgess őrá ilyen rosszalló szemeket!

Frank megdörgölte az arcát, amitől az orrán feljebb csúszott a szemüveg. Aztán felkelt, és odasétált a kis hűtőhöz. Magda közben a székébe rogyott Willt figyelte. Frank egy darabka kekszet majszolva, összemorzsázott pulóverben visszatért az asztalhoz. A másik kezében egy üveg limonádét tartott – mindig is odavolt a cukros üdítőkért, a hűtőjében rendszerint akadt néhány palack szénsavas limonádé, meggylé vagy kóla; Magda biztos volt benne, hogy ez volt az egyik fő ok, amiért gyerekkorában olyan szívesen járt hozzá az édesanyjával.

– Mellesleg ezek nem is olyan olcsó kekszek – fordult Frank újra Willhez. – A Waitrose-ban vettem őket, kifejezetten a Társaság számára.

A limonádésüveg sziszegve kinyílt, és Frank kortyolgatni kezdte az italt. Magda megvárta, amíg befejezi az ivást, majd megkérdezte:

– Hihetünk neki? Ennek a bizonyos James Weinek.

Frank bólintott.

– Amennyire meg tudom ítélni, igen. Megpróbáltam ellenőrizni a dolgot. Ez a férfi azt állította, hogy az apja évekkel ezelőtt baráti kapcsolatban volt Elleryvel. Egy fényképet is küldött kettejükről. – Előhúzta a zsebéből a telefonját, matatott rajta egy keveset, majd átnyújtotta Willnek. – Nézd!

Will hunyorogva nézte a képernyőt.

– Igen, ez apám.

Frank Magda felé fordította a telefont, így ő is láthatta a két egymás mellett álló öltönyös alakot: Will apját és egy magas, előkelő megjelenésű kínai férfit. Mindketten mosolyogva néztek a kamerába. Magda boldognak látta őket, mint két régi barátot, akik hosszú távollét után újra találkoznak.

Frank hangosan böfögött egyet, és a levegőben érezni lehetett a citromillatot. Magda észrevette, hogy az asztal túloldalán Will elhúzza a száját.

– Nagyon úgy fest a dolog, hogy Ellery mindent elmesélt rólunk a cimborájának – folytatta Frank. – Megszegte a Társaság kettes számú szabályát. Ellery megkérte ezt az embert, hogy tudassa vele, ha valamilyen szokatlan tárgyra bukkan. Dr. Dennis Wei pedig a halála előtt továbbadta mindezt a fiának. Nem úgy hangzik, mint valami légből kapott történet. Nagyon is elképzelhető.

– De miért fecsegte ki a titkunkat az apám ennek a fickónak? – töprengett hangosan Will. Frankre nézve folytatta: – Te valószínűleg jobban ismerted őt nálam. Neked van valami tipped?

– Halvány elképzelésem sincs – felelte Frank csendesen, a falat bámulva.

Will a homlokát ráncolva dobolt az ujjaival az ajkán.

– De mindegy is, hiszen ez már a múlté – mondta Frank elmélázva. – Bármit is tett vagy nem tett Ellery, a mi dolgunk az, hogy kezdjünk valamit ezzel a tárggyal.

– Mit javasolsz? – kérdezte Magda.

– Egyikünknek el kell mennie Hongkongba. Lehet, hogy nincs ott semmi, de az is lehet, hogy van.

Magda Willre nézett, de ő nem viszonozta a pillantását.

– Ha tényleg egy műtárgyról van szó – folytatta Frank –, akkor csaknem fél évszázad elteltével most újra bővül a gyűjteményünk.

Ahogy a kellemetlen részletekről a tennivalókra terelődött a szó, Magda izgatottsága kezdett visszatérni, mint dagálykor a víz. Frank arcáról azonban egészen mást olvasott le: nem izgalmat, hanem inkább feszültséget, mintha ez az egész ügy valahogy nyugtalanította volna.

– Akkor pedig újra ki kell nyitnunk – mondta a könyvárus, fejét a szoba túlsó végében álló könyvespolc felé fordítva. – Amire már évek óta nem volt példa.

Magda pontosan tudta, mire céloz. A Társaság gyűjteménye a polc mögötti rejtekhelyen, az Óraműszekrényben volt elrejtve.

Magda számtalanszor felidézte magában azt a tíz évvel ezelőtti napot, amikor először vethetett egy pillantást az Óraműszekrényre. Jelentős mozzanat volt ez az életében. Nem sokkal az édesanyja halála után értesült róla, hogy a valóságban is léteznek varázslatok, és hogy Frank könyvesboltjának az alagsorában elrejtve van egy varázstárgygyűjtemény.

– Azt már tudod, hogy léteznek varázstárgyak – magyarázta azon a napon Frank, miközben Will és Henrietta Magdát nézte –, de mint új tagunk, fontos, hogy el is hidd a létezésüket, hogy megtapasztald a mágia valóságosságát. Különben hogyan is érthetnéd meg a munkánk jelentőségét?

Frank átsétált a szoba túlsó végébe, és megnyomta a könyvespolcon elrejtett gombot, amitől elhúzódott a retesz, és mint egy kapu, kitárult a polc. Mögötte pedig egy sötét üregben ott állt az Óraműszekrény. Magda, torkában dobogó szívvel, odalépett Frank mellé. Tökéletesen tudatában volt, hogy most mindenki őt figyeli, róla alkot véleményt.

Termetes, mézszínű tömörfa fiókos szekrény volt, lakkozott felületén sötét-világos örvényekben látszódott a fa erezete. Húsz különböző méretű fiók sorakozott benne, mindegyiken egy-egy aranyszínű számmal. A jobb oldalát kisebb-nagyobb kerekek borították, a balt pedig fából készült gombok és kapcsolók. Frank elmondta, hogy a Szekrényt az 1960-as években készítette egy mesterember, és egy-egy fiók kinyitásához a megfelelő sorrendben kell megforgatni a kerekeket, megnyomni a gombokat, és átállítani a kapcsolókat. Minden fióknak megvan a maga kombinációja, mint a mechanikus széfzáraknak. Az Óraműszekrényben őrzi a Társaság a varázstárgyakból álló gyűjteményét, és ha Magda jól értette, a húsz fiók többsége már foglalt.

– Mondj egy számot! – kérte Frank a Szekrényre mutatva. – Válassz egy fiókot, és megnézheted, mi van benne: mutatok neked egy varázstárgyat.

Magda némi habozás után kiválasztotta a tizenkettes fiókot. Frank a Szekrényhez lépett, megnyomott egy sor gombot, olyan gyorsan, hogy Magda nem tudta követni, majd tekergette kicsit a jobb oldali kerekeket. Várt egy darabig, aztán kihúzott egy fiókot – kissé rángatni kellett, mert szorult –, belenyúlt, és kiemelt belőle egy tárgyat.

– Tessék – mondta, és átnyújtott Magdának egy fából készült kis dobókockát, amelynek az oldalaiba a szokásos pöttyök vagy számok helyett I és N betűk voltak belevésve.

– Mi ez? – kérdezte Magda, kíváncsian forgatva a kezében a tárgyat. Meglepően nehéznek érezte.

– Ez az Igazmondó Dobókocka – válaszolta Frank, és közben volt valami szokatlan a tekintetében, amit azelőtt soha nem látott Magda: egyfajta eltökéltség, ami sehogy sem illett ehhez az emberhez, akit mindig olyan békésnek és szelídnek ismert.

Az antikvárius visszakísérte az asztalhoz, és mindketten helyet foglaltak.

– Tegyél fel neki bármilyen kérdést, amire igen vagy nem a válasz, és a kocka mindig az igazat fogja mondani. Ebben áll a varázsereje.

– Bármit kérdezhetek? – csodálkozott Magda. Nehezére esett elhinni, amit hallott. Honnan tudhatná egy dobókocka a választ bármilyen kérdésre? Ez képtelenség.

Frank vállat vont.

– Próbáld csak ki! Kérdezz tőle valamit, amire csak te tudod a választ.

Magda körbenézett.

– Hajrá! – biztatta mosolyogva Henry.

Magda nekiállt kísérletezni. Sorra tette fel a kérdéseket a saját élettörténetéből, olyan dolgokról, amelyeket rajta kívül senki sem tudott, és az elgurított dobókocka minden alkalommal helyes választ adott. Akkor megkérdezte:

– Léteznek varázslatok?

A kocka pedig azt felelte:

– Igen.

Aztán feltett még egy kérdést, és ez a részlet sokszor eszébe jutott az elkövetkező években:

– Veszélyesek a varázslatok?

Frank a kockadobás előtt bólintott egyet, mintha jóváhagyta volna a kérdést. Akkor Magda elgurította a kockát, és az néhány bukfenc után végül I-vel a tetején állapodott meg.

– Igen – mondta ki hangosan az eredményt Frank.

– Ugye milyen izgalmas? – kérdezte csillogó szemmel Henrietta, és ragyogó mosolyt villantott Magdára. – Kérdezheted a jövőről, titkokról, az emberek vágyairól és kívánságairól. Egy ilyennel annyi jót lehet tenni a világban!

– Vagy annyi rosszat – jegyezte meg Will, most először megszólalva a gyűlés során.

– Jól van, jól van – csitította őket Frank. Henrietta az égre emelte a tekintetét, de tovább mosolygott.

– Milyen egyszerű, apró holmi! – tűnődött Magda a fény felé tartva a dobókockát.

– Így igaz – helyeselt Frank, és magához vette a kockát. – És ez csak egy a Szekrényben őrzött műtárgyak közül.

Átsétált a szoba másik végébe, és visszatette a kockát a tizenkettes fiókba. Magda nézte, amint bezárja a fiókot, aztán a helyére tolja a könyvespolcot, elrejtve a szépséges Óraműszekrényt.

– Az itt őrzött holmik mind nagy hatalmú varázstárgyak – mondta Frank, és a szemében figyelmeztetés volt. Magda még soha nem látta ilyen komolynak, még akkor sem, amikor az édesanyja meghalt. – Valamennyi pusztító lehet, ha rossz kezekbe kerül. Ezért tartjuk őket itt. Ezért rejtjük el őket, és vigyázunk rájuk. Ez a Társaság feladata.

– Megyek én – ajánlkozott Magda ezen a tíz évvel későbbi napon. Will és Frank kérdőn nézett rá. – Hongkongba. Megyek én.

Frank nem válaszolt, csak a homlokát ráncolta.

– Miért vágsz ilyen képet? – kérdezte Magda.

– Én úgy gondoltam, hogy Willnek kellene mennie – felelte Frank, mire Will eltolta magát az asztaltól, és hevesen rázta a fejét.

– Én nem megyek Hongkongba – jelentette ki. – Hogy jut ilyesmi az eszedbe?

– Apád barátjának a fia – mutatott rá Frank. – Te vagy a kapcsolódási pont.

– De nem az én barátom – tiltakozott Will kipirult arccal. – Nem is ismerem azt az embert. Soha életemben nem jártam Hongkongban. Ráadásul az üzletet sem hagyhatom csak úgy itt. Hadd menjen Magda, ha akar! Ő író, saját magának osztja be az idejét. Én nem érek rá utazgatni szerte a világban.

– Már mondtam, hogy megyek én – vágta el a vitát Magda. – Hacsak nem tartasz alkalmatlannak rá – jegyezte meg szúrós tekintettel Frank felé fordulva. – Vagy ez a gond?

Az antikvárius fészkelődött a helyén, nem nézett a szemébe.

– Nem erről van szó…

– Akkor megbeszéltük – szögezte le Magda, azzal rácsapott az asztalra, mint amikor egy árverést leütnek a kalapáccsal. – Felszállok holnap az első gépre, és elrepülök Hongkongba. Beszélj meg egy találkozót az érkezésem utánra ezzel a James Weijel, és küldd el nekem a részleteket!

Will lelkesen bólogatva adta áldását a tervre, de Frank még mindig a homlokát ráncolta.

– Vagy inkább te akarsz menni, Frank? – csipkelődött Magda. – Szívesen elrepülnél Hongkongba? Hiszen imádod a meleg éghajlatot, nem igaz? Amióta csak ismerlek, ki sem tetted a lábad ebből az országból. Willt nem fogod tudni rávenni, hogy elutazzon, úgyhogy vagy te mész, vagy én megyek.

Frank összeszorított szájjal bámult maga elé, mint aki véletlenül behajtott egy zsákutcába, és most nem tudja, hogy jöjjön ki belőle.

– Ha valami aggaszt ezzel kapcsolatban – mondta Magda –, akkor esetleg elővehetnéd az Óraműszekrényből az Igazmondó Dobókockát. Az elárulná, hogy van-e valami gond Jamesszel, Hongkonggal vagy ezzel az új tárggyal. Mit szólsz hozzá?

Magda még be sem fejezte a mondanivalóját, Frank már a fejét rázta.

– Nem fogjuk az Igazmondó Dobókockát használni. Az nem játék. Nem arra való, hogy összevissza kérdezgessük mindenféléről.

– Hát jó – mondta Magda, és visszaült a helyére –, akkor kénytelenek leszünk a hétköznapi módszerekhez folyamodni. Úgyhogy elmegyek személyesen Jameshez, és megnézem a saját szememmel azt az új leletet. Megbeszéltük?

Frank egy szót sem szólt, szemmel láthatóan úgy érezte, hogy két rossz közül kell választania.

– De komolyan, Frank – kiáltott fel Magda –, mi értelme, hogy a Társaság tagja vagyok, ha semmit nem mersz rám bízni?

– Rendben – sóhajtott végül Frank. – Elmehetsz.

Magda elégedetten bólintott. Izgalom járta át a gondolattól, hogy Hongkongba utazik, hogy talán egy új varázstárgyra bukkannak, és hogy ismét kinyitják az Óraműszekrényt.

– Alig várom! – jelentette ki ragyogó arccal.