Martta Kaukonen

Kövesd
a pillangót!

részlet

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Martta Kaukonen: Terapiassa

Copyright © Martta Kaukonen, 2021
Original edition published by WSOY, 2021

Hungarian edition published by agreement with Martta Kaukonen and Elina Ahlback Literary Agency, Helsinki, Finland.

All rights reserved.

The cost of this translation was supported by the Finnish Literarture Society (FILI), gratefully acknowledged.

Kövesd a pillangót! © Partvonal Könyvkiadó, 2022
Magyar fordítás © Divinyi Anna

Minden jog fenntartva! Jelen kiadvány sem részben, sem egészben nem másolható, nem sokszorosítható, sem elektronikus, sem mechanikai eljárással. Bárminemű felhasználása csak a kiadó írásos engedélyével történhet.

Partvonal Könyvkiadó, Budapest, 2022
www.partvonal.hu

Felelős kiadó a Partvonal Könyvkiadó ügyvezetője
Felelős szerkesztő: Korentsy Márta
Műszaki vezető: Dubecz Adrienn
Szerkesztő: Horváth Ágnes
Korrektor: Varga Virág
Borító: Földi Andrea

ISBN 978 963 609 026 5

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

K-nak, mert egy neked ajánlott könyvet muszáj elolvasnod.

„Mindenekfelett főhősnője légy
a saját életednek, ne pedig az áldozata.”

Nora Ephron

1. rész
Rorschach-teszt

Ira

A szobában túl sok volt a vér. Nem, nem pingáltam a falakra Beatles-számok szövegét az áldozatom vérével, mint ahogy azt Mansonék tették. De a szőnyegen hatalmas folt éktelenkedett. Nem szív alakú, hanem olyan, amit az emberek a Rorschach-tintafoltteszten pillangónak mondanak, csak mert kínos lenne bevallaniuk, hogy igazából szeméremajkakat látnak bele.

Alaposabban meg akartam vizsgálni a vértócsát, de közben a zoknimra lettem figyelmes. Annyira ragadt a vértől mindkettő, hogy odatapadtak a talpamhoz. Amint közelebb léptem a folthoz, úgy éreztem, mintha eső áztatta füvön sétálnék. Véres lábnyomok maradtak utánam a holttesttől a szőnyegig. Fáztam. Hogy hasonlíthat ez a folt ennyire a Rorschach-teszt első kártyaképére?

Mit szólna ehhez Freud? Az áldozatod vérnyoma leképezheti a tudatalattidat? Vagy úgy kellene értelmezni, mint a forró ónt, amit újévkor öntünk a vízbe? Pillangó: fel fogok emelkedni? A gyilkosság szárnyakat ad? A pszichoanalitikus elmélet igencsak másmilyen lenne, ha az 1800-as években Bécsben én feküdtem volna a nőgyűlölő kokainista kanapéján.

Most nyilván téves kép alakul ki rólam bennetek. Igazából nagyon is körültekintő vagyok. Nem szokásom összemocskolni a helyszínt. Kínzok. Gyilkolok. Anélkül, hogy nyomokat hagynék magam után. Ez számomra becsületbeli ügy. Miattam aztán nem kell az áldozat hozzátartozóinak pénzt költeniük drága takarítókra. Nem értettem, hogy ezúttal hogyan eshetett szét minden.

Gondosan előkészítettem a gyilkosságot, és aprólékosan kidolgoztam minden egyes részletét. Csak a gyilkos fegyveren több napig gondolkoztam. Mindig azt akarom, hogy a fegyver szolgáljon egyfajta magyarázatként is arra, miért pont az adott jóvágású pasast öltem meg.

Ezúttal filézőkésre esett a választásom.

Jaj, hát mindent el kell magyaráznom nektek? A kés az egyik legősibb falloszszimbólum. Mi más illett volna jobban ennek az évtizedek óta a farka után futó nőcsábásznak a mellkasába?

Olybá tűnt, hogy a legapróbb részlet is tökéletesen rendben lesz, de hirtelen nagy káosz kerekedett az egészből. Úgy viselkedtem, mint egy szánalmas amatőr. Végül sokkal tovább kellett a tetthelyen maradnom, mint ahogy azt eredetileg terveztem. Hogy lesz így időm eltüntetni a holttestet?

Korábban sokáig kutattam, mígnem véletlenül rátaláltam az áldozatom tökéletes nyughelyére. Egyszer, amikor az elővárosi vonattal Helsinkiből Keravába utaztam, a poros ablakon keresztül a nyomasztó tájat bámulva kis tóra lettem figyelmes Savio állomása mellett.

A netről megtudtam, hogy a tavacska egy régi gumigyár telkén van. A gyárat még 1985-ben bezárták. Azóta a vizet annyira benőtte a növényzet, hogy ott már biztosan senki sem akar úszni. Ha tehát a holttestet a tóba dobom, akkor megkímélem magamat a sírásás fáradalmaitól.

Elterveztem, hogy áldozatomat a saját autója csomagtartójában szállítom a tóhoz, ott leterítem a sporttáskámban magammal vitt műanyag ponyvát. A holttestet a ponyvára emelem, majd darabokra vágom. Végül a ponyvát, a fűrészt és a feldarabolt testrészeket a tóba süllyesztem, az autót pedig a saviói vasútállomáson hagyom, majd az elővárosi vonattal visszautazom Helsinkibe.

A gyilkosság legnehezebb részét a holttest eltüntetése jelentette. Szerencsére az adrenalintól szupererőssé dagadnak az ember izmai. Így tudtam betuszkolni a nálam jóval nehezebb férfiak testét a csomagtartóba és a sírba.

Most az idő lett a fő ellenségem, mivel még azelőtt akartam véghezvinni a tervemet, mielőtt valakinek feltűnik az áldozat hiánya. Először éreztem bizonytalannak magamat egy gyilkosság során. A szívem egyre hevesebben vert. Más sem hiányozna nekem, mint egy pánikroham! Le kellett nyugodnom. Ám a félelem már rátelepedett a gondolataimra. Az ilyen felesleges dolgok csak egyvalamihez vezethetnek: a lebukáshoz.

Az áldozatom otthona olyan volt, amilyennek korábban elképzeltem. Mindig az ilyen lakásokat mutogatják a lakberendezési műsorokban. Ha egy egész részt végignézel, akkor se tudnád jellemezni a lakást. Csak a fehér színre emlékeznél, amiről a lelkes műsorvezetők persze azt állítják, hogy legalább tíz külön árnyalatban van jelen. Fehér szőnyeg, fehér kanapé, fehér függöny, fehér ágy, fehér éjjeliszekrény, és merész részletként a szürkébe hajló – de még mindig fehér – könyvespolc. A fehér színről csak nekem jut eszembe a pszichiátriai zárt osztály? Mondjuk az áldozatom hálószobája most inkább egy műtőre emlékeztetett. Átkoztam magam, amiért ekkora mocskot csináltam.

Hirtelen a falon függő képre lettem figyelmes. Live Love Laugh [élj, szeress, nevess]. Az ilyen közhelyes bölcsességekbe csak azok kapaszkodnak, akik nem tudják kifejezni az érzéseiket, hacsak valaki ki nem mondja azokat helyettük. Én ki tudtam fejezni: a gyilkolással.

A képről azok a cetlik jutottak eszembe, amelyeket a hozzátartozók ragasztanak fel a demens rokonaiknak mindenhova, hogy a memóriazavaros betegek tudják, hogy is hívják az egyes tárgyakat. Biztos voltam benne, hogy a trendi képet nem az áldozatom választotta, hanem ajándékba kapta a nála több tíz évvel fiatalabb barátnőjétől.

Bámultam a képet, majd hirtelen összerezzentem. A szívem kihagyott egy ütemet.

A Love szó o betűjében egy pötty piroslott.

Közelebb mentem. Igen, vér volt. Hogy spriccelhetett ilyen messzire?

Kezdetben minden annyira jól ment, most meg? Kész katasztrófa az egész!

Könnyen bejutottam a lakásba. Olyan hosszú ideje figyeltem már az áldozatomat, hogy hiszékenysége a maga teljes felháborító mivoltában tárult fel előttem. Megtudtam, hogy az udvarán tárolja a tartalékkulcsát. Amikor elment otthonról, a kulcsot mindig a madáretetőbe, a napraforgómagok közé rejtette. Szó szerint meghatott a naivitása.

Az áldozatom egy 1980-as évekbeli státuszszimbólum hullámain töltötte az éjszakáit. Az ágya valószínűleg típusának egyik utolsó példánya lehetett. Nagy szerencsém volt, hogy egyik könyökömmel épp az ágyon támaszkodva lengettem meg a filézőkést, így észrevettem, hogy a férfi egy vízágyon fekszik. Ha véletlenül a férfi testét úgy szúrom keresztül a késsel, hogy annak a hegye leér a matracig, akkor az alsó szomszédok a nyakukba zúduló több száz liter víz miatt dühösen dörömbölnének az ajtón.

Az áldozatom annyira mélyen aludt, hogy percekig csak álltam és néztem őt. Minek kapkodni? Mindig biztos akarok lenni afelől, hogy tényleg végeznem kell-e az áldozatommal. Nem akarom akkor megbánni a tettemet, amikor már túl késő.

Hozzáteszem: még egyetlen kiszemelt személynél sem gondoltam meg magamat. Akkor sem, ha néhányan könyörögtek, hogy hagyjam őket életben. Sőt, a legkevésbé akkor. Az ilyenre csak büszke lehet az ember. Az áldozataim olyan szigorú, kifinomult előrostán esnek át, hogy a döntőbe jutottak már mind átlépik a célvonalat.

Hallottam már halk nyüszítést, állatias üvöltést és zavaros beszédfolyamot, amiből semmit sem értettem. Elmondták már nekem a Miatyánkot és a tízparancsolatot, abból is persze főleg az ötödik parancsolatot idézték. Én azonban sosem tértem el a terveimtől.

Úgyhogy elővettem a kést, aztán egy szúrás a mellkasba, és így tovább. Nem gondolom rólatok, hogy olyan perverzek lennétek, mint amilyen én vagyok, úgyhogy nyilván nem is akartok többet tudni. Csak a legfontosabbat. Hogy milyen érzés ölni?

Semmilyen.

Ezúttal is, semmilyen.

Minden egyformán ismétlődik. Minden alkalommal remélem, hátha most más lesz. Hogy életre kelek. Hogy az áldozataimból energiát tudok kiszívni. Hogy lesz miért élnem. Hogy majd úgy érzem, hatalmam van. Hogy minden problémám megoldódik. Hogy végre minden megváltozik. Hogy a tettemnek van valami értelme, bármi. Hogy rájövök valamire. Hogy elmondhatom az utolsó szót. Hogy jön egy katarzis. De semmi.

Semmi.

És mégis, újra és újra megpróbálom. Most majd más lesz, mert reggel ölöm meg. Mert fejszével ölöm meg. Mert gyorsan ölöm meg. Mert bosszúból ölöm meg. Mert kínzás nélkül ölöm meg. Mert hangosan ölöm meg. Mert nevetek, miközben megölöm. Mert megérdemli a halált. Mert meg is akart halni. Mert úgyis meghalna.

De soha nem változik semmi.

Az érzés mindig egyforma: a semmi.

Talán ezért jutottam arra a gondolatra, hogy befejezem a gyilkolást. Vagy csak mert egyszerűen ráuntam az egészre.

Ez lesz az utolsó alkalom. Ő lesz az utolsó áldozatom. Hatalmas megtiszteltetés, habár sajnos ő már nem fogja tudni átérezni ezt a dicsőséget.

Még nem is értem a gondolatmenetem végére, amikor máris nevethetnékem támadt. Méghogy én leálljak? Hogyisne! És akkor mi marad nekem? A gyilkolás az egyetlen, ami még megmaradt. Anélkül üres voltam.

Minden embernek van egy identitása. Nekem nem voltak meg a saját énem építőkövei. Üres kép voltam, egy ürességtől kongó hordó. Nekem kellett megfestenem a saját képemet.

Az én identitásom: sorozatgyilkos.

A név kötelez. A szüleim jelölték ki a foglalkozásomat. Különben miért neveztek volna el Irának? A nevem ugyanis latinul annyit tesz: düh, gyűlölet.

És akármennyire szerettem volna, hogy is tudnám abbahagyni?

Az előttem fekvő véres pillangó adta meg a kérdésemre a választ.

Elkezdem a terápiát.

Helsinki Aviisi Hírlap

Eltűnt a volt pénzügyminiszter Keravából

A nyugdíjba vonult korábbi pénzügyminiszter, Uolevi Mäkisarja (Koalíció) a keravai Killa városrészből tűnt el a tegnapi nap folyamán.

Az 1990-es évek recessziós időszakának kormányában pénzügyminiszterként tevékenykedő Mäkisarját szigorú kincstárnokként emlegették, akiben sohasem támadt együttérzés a „naplopók” iránt, ahogy ő a munkanélkülieket nevezte.

Mäkisarja eltűnéséről barátnője, Mirri Kuuramo színésznő tett bejelentést. Kuuramo megbeszélt találkozóra ment a férfi lakására, de Mäkisarját nem találta otthon, így a rendőrséghez fordult.

Mäkisarja autójára vasárnap este a saviói vasútállomás parkolójában figyelt fel a rendőrség.

A 80 éves Mäkisarja 170 centiméter magas, testsúlya 70 kilogramm. Szeme barna, haja sötétbarna. Bajszot visel. Mäkisarját utoljára sötét öltönyben és szürke nyakkendőben látták.

– A rendőrségnél az idős emberek eltűnését nagyon komolyan vesszük. A rendőrség a lehető leghamarabb megkezdi az eltűnt idős férfi keresését – nyilatkozta Reija Jalkanen, a kelet-uudenmaai rendőrség hadnagya.

Arra kérjük a lakosságot, hogy ha valaki látja Mäkisarját, telefonon tegyen bejelentést a kelet-uudenmaai rendőrségnek.

Tartalom

1. rész – Rorschach-teszt

2. rész – Beck-féle depressziós kérdőív

3. rész – Robert Hare-féle PCL-R-teszt

4. rész – Generalizált szorongásos zavar kérdőív-7

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apache License 2.0
Oswald – SIL Open Font License
Roboto – Apache License 2.0