MERKEL

TIZENHAT ÉV KANCELLÁRSÁG
KRITIKUS MÉRLEGE

Szerkesztette:
Philip Plickert

Budapest, 2022

Impresszum

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Philip Plickert (Hrsg.): Merkel – Die kritische Bilanz von 16 Jahren Kanzlerschaft
© 2021 by FinanzBuch Verlag, Muenchner Verlagsgruppe GmbH, Munich, Germany,
www.finanzbuch-verlag.de
All rights reserved.

Magyar kiadás:
Philip Plickert (szerk.): Merkel – Tizenhat év kancellárság kritikus mérlege
© MCC Press Kft., 2022

Fordította: B. Szabó Dezső és B. Szabó Károly
Szakmai lektor: Dr. Botos Máté

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a nyilvános előadás, a rádió- és televízióadás jogát, az egyes fejezetekre is.

ISBN 978-615-6351-19-7 (print)
ISBN 978-615-6351-52-4 (epub)

Kiadja az MCC Press Kft.
www.mccpress.hu
Felelős kiadó: Dr. Novák Tamás

Felelős szerkesztő: Helfrich Judit
Szerkesztette: Széll Szilvia
Korrektúra: Grim Jolán
A borítót adaptálta: Éger György

Elektronikus verzió v1.0
Készítette: ElektroPress

Tartalom

Előszó

Merkel sikerének titka

Merkel öröksége

Az üres C

Merkel kettős életrajza

A német Thatcher illúziója

Az elveszett iránytű

Összességében nem történt baj?

A menekültpolitika kudarcának súlyos következményei

Egy „nem segítő” megjegyzései

Az euróválság ellentmondásai

A hátszéltől a szélcsendig

Németország drága tévútja az energiapolitika terén

Liszenko vagy Apollo?

A női potenciálok elherdálása

Populáció és tömeg

Minden szimpátiával együtt

Az integrációról szóló mese

Szólásszabadság a Merkel-korszakban

Bye-bye, Britain

Elidegenedés Németországtól

Germánia Muttija vagy Mínusz asszony?

Páratlan párok

Angela Merkel és a német biztonságpolitika dilemmája

A tanulmányok szerzői

A szerkesztőről

PHILIP PLICKERT

Előszó

Merkel mint álóriás

Angela Merkel tizenhat év után lelép Európa színpadáról, melyet oly hosszú ideig uralt. Több mint másfél évtizedig tartó kancellársága után értelemszerűen felvetődik a kérdés, hogy milyen politikai örökséget hagy maga után. Vajon hogyan említik majd a történelemkönyvekben? Mint óriást vagy mint álóriást? Szerepel-e majd a háború utáni német kancellárok arcképcsarnokában?

A CDU-ban tisztelték, bár időnként csak fogcsikorgatva tűrték el. Tizenhat éves fennállása végén a CDU és a CSU olyan pusztító választási vereséget szenvedett, amely még sokáig érezteti hatását ezekben a pártokban. Kelet-Közép-Európában is megoszlik Angela Merkel megítélése: leginkább a 2015–2016-os migrációs válság óta, amikor valami eltörött, és azóta szakadék húzódik Európán, amely elválasztja egymástól Keletet és Nyugatot. Mindehhez hozzájárult, hogy a „nyitott ajtók politikáját” hirdető kancellár a hatékony határvédelmet szorgalmazó kelet-európaiakat bírálta.

Angela Merkel a közelmúlt német történelmének meghatározó politikai személyisége. Ugyanannyi időt töltött el a hivatalában, mint Helmut Kohl, akit a hatalomhoz vezető út során letaszított a CDU éléről. Hosszabb ideig volt kormányon, mint Konrad Adenauer, aki a háború utáni időszakban meghatározta a CDU arculatát. Adenauer Németország nyugati elköteleződésének kovácsaként vonult be a történelembe, Kohl pedig az újraegyesítés kancellárjaként. Willy Brandt legfontosabb eredménye az új keleti politika; Helmut Schmidt kockáztatott, és az általa helyes útként felismert NATO-felfegyverkezés miatt elveszítette a pártja támogatását. Gerhard Schröder kétségbeejtő helyzetben kockáztatta meg a társadalom- és gazdaságpolitikai reformokat, és feláldozta értük a kancellári hivatalát, de lefektette Németország gazdasági fellendülésének alapjait.

És Merkel? Ő válságmenedzserként vonul majd be a történelemkönyvekbe. Tizenhat esztendős kancellári hivatali idejét a váratlan és súlyos válságok egész sora jellemezte: a 2007–2009 közötti pénzügyi válság, a 2010-től kezdődő euró- és államadósság-válság, a 2015–2016-os migrációs válság, végül pedig a koronavírus-világjárvány. Megoszlanak a vélemények arról, hogy Merkel mennyire volt képes Németországot átvezetni ezeken a kríziseken. 2020 nyarán a brit újságíró, John Kampfner még dicshimnuszt zengett róla a Why the Germans Do it Better című könyvében.

Időközben azonban már nem sokan bálványozzák Németországot – a külföld inkább csodálkozik azon az országon, amely egykor híres volt a szervezőkészségéről, mára azonban a kudarcaival, az inkompetenciájával és a koronaválság körülményes kezelésével tűnik ki. A koronaválság második évében hevesen kritizálták az oltóanyag- beszerzést, valamint az oltási kampány kezdeti lassúságát, miközben a lakosság és a gazdaság az egyre újabb, részben önkényesen bevezetett lezárásoktól és megszorításoktól szenvedett.

Németország rendkívül idegesnek tűnik, és megrendült a válságkezelésébe vetett bizalom. A nyár elején ugyan jelentősen felgyorsult az oltási kampány, ám az olyan országokkal összehasonlítva, mint Izrael és Nagy-Britannia, amelyek sokkal gyorsabban és hatékonyabban hajtották végre az oltásokat, nem túl fényes a mérleg. Ez a kudarc ezernyi egzisztenciát sodort veszélybe.

„Merkel majdnem tizenhat évnyi kancellári ideje után Németország sok területén javításokra van szükség” – vélte a Linde korábbi topmenedzsere, Wolfgang Reitzle egy 2021 áprilisában adott interjúban. A faxkorszakban visszamaradt bürokrácia az egészségügyi hivatalokban, a szembeötlő digitalizációs lemaradás, a gyors internet hiánya, az infrastruktúra masszív elégtelenségei és a gyenge iskolák a példák azokra a deficitekre, „amelyek szégyenteljesek egy vezető ipari állam számára”. A The Economist brit gazdasági lap 2021. szeptemberi számában címlapsztori jelent meg „A felfordulás, amit Merkel maga után hagy” címmel.

Az a tény, hogy Merkel utódja a CDU élén, Armin Laschet kancellárjelölt „a modernizálás évtizedét” ígérte a választási kampány során, önmagában is úgy hat, mint a másfél évtizednyi modernizációs mulasztás önkéntelen beismerése. A CDU maga is szerkezetátalakításra szorul. Az 1949 óta 2017-ben elért 32,9 százalékos legrosszabb választási eredményéhez képest az Unió most még jobban összeomlott a 2021-es szövetségi választáson: az alig 24 százalék történelmi kudarc a nagy múltú kancellári párt számára.

Közép-Kelet-Európában – Magyarországon, Lengyelországban és Csehországban – Merkel távozását látva az egyik szemünk sír, a másik nevet. Ez már régóta nem vitatéma. Merkel ugyanis nem Helmut Kohl német kancellár volt, akit Budapesten, Varsóban, Prágában és Pozsonyban még ma is jövőbe látó vezetőként tisztelnek. „Ő minket, kisebb országokat is mindig egyenrangúként kezelt”, ahogyan Balog Zoltán, Magyarország volt emberierőforrás-minisztere nyilatkozta. Merkel alatt ez a hozzáállás „sajnos elveszett”. Ő Közép-Kelet-Európára nagyrészt úgy tekintett, mint egy parancsvégrehajtóra. S ott volt a CDU és a Fidesz között az a mélyreható elidegenedési folyamat is, amely végül a szakadáshoz vezetett.[1]

Karrier látszólag a semmiből

„Ismernek engem” – Angela Merkel nyolc évvel ezelőtt ezzel a tömör a mondattal indokolta meg újraválasztásának szükségességét. De ki Merkel valójában? Mi a meggyőződése, mit jelent az opportunizmusa? Az örök kancellár asszony zárkózott, óvatosan cselekvő politikus, aki sok szemlélő számára rejtélyesnek tűnik. Csak néhány bizalmasa tudja, hogyan gondolkodik. Korai életrajzából alig ismert valami. 1989-ben látszólag a semmiből jelent meg a politikai színpadon, és villámkarriert futott be, melynek csúcsán a legfontosabb kormányhivatalban találta magát. Saját pártjában évekig „alternatíva nélküli” volt. Melyek azonban az érdemei, és melyek voltak a legnagyobb hibái? Ezzel kapcsolatban messzemenően megoszlanak a vélemények.

Merkel politikai karrierje visszatekintve hihetetlennek tűnik. Angela Kasner 1954-ben született Hamburgban egy „vörös” lelkész lányaként, aki a családjával együtt az NDK-ba települt át, ezért az NDK-korszak mélyebben érintette Merkelt, mint sokan gondolnák. Az NDK-ban fizikát tanult, majd a tudományos akadémián dolgozott. Politikailag látszólag észrevétlen maradt. 1989-ben, a fordulat évében Merkel hirtelen megjelent a nagypolitika színpadán. 1990-ben belépett a CDU-ba, és két évvel később már „Kohl lánykájaként” a szövetségi kabinetben ült. 1999-ben egy párttámogatási botrány kapcsán letaszította mentorát a trónról, és a CDU élére állt. 2005-ben, bár kis előnnyel, de megnyerte a parlamenti választást, és az első női kancellár lett. Tizenhat év elteltével, 2021 szeptemberében szűnt meg kancellári megbízatása. A nyugati világ egyetlen kormányfője sem maradt ilyen sokáig hivatalban ezekben a viharos időkben.

A rajongói szemében Merkel sokáig tiszteletre méltó személy maradt. A The New York Times Donald Trump 2016 végi megválasztása után „a liberális nyugati világ utolsó védelmezőjének” nevezte Merkelt. A Politico brüsszeli kiadása ugyanekkor arra a címre ragadtatta magát, hogy Merkel új állása a „global savior” (globális megmentő). A hasonló túlzó elvárások veszélyesek, mert a látszat és a valóság között szakadék tátong. Minél tüzetesebben elemezzük Merkel politikai tevékenységét, annál törékenyebbnek tűnik a glória, amelyet néhány újságíró varázsolt a fejére, és annál inkább összezsugorodik a politikai óriás alakja. Merkel egy álóriás: egy okos, de túlértékelt politikus.

Ha megvizsgáljuk Merkel tizenhat évét, több ötletszerű döntéssel és hirtelen, opportunista fordulattal találkozunk, melyek súlyos következményekkel jártak Németország társadalmi stabilitására és jólétére nézve. A kancellár politikai tanácsadók által megrajzolt képe olyasvalakit mutat, aki „minden lehetőséggel számol”, aki hűvös, természettudományos szemlélettel mérlegeli a következményeket, esélyeket és kockázatokat. A döntő jelentőségű időszakokban azonban – mint az euróválság, az energiarendszer átalakítása vagy a menekültválság – Merkel terv nélkül cselekedett. Nem vállalta a kockázatokat, és közben gyakran tévedett. Az energiarendszer átalakításakor engedte, hogy befolyásolják a média és a lakosság félelmei. A menekültválság idején pedig olyan meggondolatlanul cselekedett, hogy nemcsak Németország, hanem egész Európa számára komoly problémát okozott.

Úgy tűnt, hogy Németország 2020-ban jól kezeli a koronavírus-válságot. Utána azonban Merkel meghozta a hibás döntést, és az EU-bizottságra bízta az oltóanyag beszerzését, amely nem rendelkezett erre vonatkozó kompetenciával, valamint tapasztalatokkal a globális gyógyszeripari csoportokkal folytatott tárgyalások terén. A brüsszeli hivatalnokok hónapokon át alkudoztak a potenciális oltóanyaggyártókkal az árakról, a felelősség kérdéséről és az oltóanyag-mennyiségekről. A bürokratikus beszerzés azt eredményezte, hogy Európa később és rosszabb módon kapott vakcinákat. Ráadásul az oltási kampány eleinte rugalmatlan és rosszul szervezett volt. Értékes hónapok teltek el, amelyek emberéleteket követeltek, és milliárdos veszteségeket okoztak a gazdaságban. A politikai fejetlenség a járvány leküzdése során egyre újabb represszív intézkedéseket, sorozatos lezárásokat és a szabadság korlátozását vonta maga után – mindezt az újságíró Alexander Kissler elemzi ebben a kötetben.

Csalódottság a liberálkonzervatív táborban

E tanulmánykötetben elismert tudósok, publicisták vizsgálják meg különböző szempontok szerint a Merkel-jelenséget, és differenciált, kritikus elemzéseket adnak a kancellár asszony tevékenységéről. A huszonnégy szerző a liberálkonzervatív értelmiségi miliőt képviseli, tulajdonképpen a polgári kormány szimpatizánsainak számítanak; néhányuk a CDU tagja. De sokukat leginkább a bosszankodás jellemzi. Merkel az opportunista irányváltással és az Unió balratolódásával hozzájárult ahhoz, hogy a klasszikus polgárság elidegenedett a CDU-tól, és politikai értelemben hazátlanná lett. A kötetben felvázolt Merkel-mérleg ezért egyben a konzervatív és liberális körök csalódottságának dokumentuma is a kancellár asszonyra vonatkozóan.

Az első tanulmányban a kommunikációkutató Norbert Bolz a kancellár asszony politikai stílusával foglalkozik. Merkel divatos feltűnésmentessége, állítólagos hiúságmentessége, szorgalma és intelligens opportunizmusa, a konkurensek által alábecsült „leányka-” szerepe a Kohl-kormányokban, a Merkel-rombusz mint ismertetőjel, a bátor retorika, a „fegyverek hallgatása”, valamint a természettudósi mítosz – Bolz mindezeket a Merkel-féle siker receptjeként értékeli. Bemutatja, hogy a kancellár asszony politikai stílusa autoriter, amely nem demokratikus diskurzuson, hanem a viták elkerülésén alapszik.

Merkel kancellárságának állandó kísérője volt az euróválság. Az európai egyesülés projektje repedezni kezdett, és ehhez a német kormányfő is hozzájárult. A Szövetségi Köztársaság de facto pénztárosi funkciót tölt be, de az Unió déli területein inkább fegyelmező intézménynek tekintik. Még súlyosabb következményekkel járt Merkel egyéni eljárása a menekültválság idején, amikor a menedékkérők korlátlan befogadására adott jelzéseket. Ez nemcsak a saját pártját és Európát osztotta meg, ahogyan a jelen kötet szerzői állítják, hanem a brit EU-népszavazás idején sikerre vezette a brexittábort is – véli Anthony Glees londoni politológus. A brexit által Németország fontos szövetségesét veszítette el az EU-ban. Miközben Merkel az euróválság alatt tucatnyi csúcstalálkozón küzdött azért, hogy a kis, periférikus Görögországot az Unióban tartsa, a briteknek hátat fordított.

A 2015–2016-os menekültválság volt a tulajdonképpeni fordulópont Merkel kancellárságában. Hirtelen mindenki „Merkel alkonyáról” kezdett beszélni. A CDU ezután több tartományi választáson súlyos vereséget szenvedett. Merkel már előzőleg megengedte, hogy egy, az Uniótól jobbra elhelyezkedő párt felemelkedjen: az AfD Merkel európolitikája elleni protestpártként alakult meg, és a kancellár asszony menekültpolitikája által kapott igazán lendületet. Ezzel hosszú távú tektonikus eltolódás mutatkozik meg a pártpolitika területén – véli Werner Patzelt politológus.

A menedékkérők és a migránsok kezdetben korlátlan és ellenőrizetlen befogadásával Merkel nem csupán Németországot és az uniópártokat, hanem egész Európát megosztotta – állapítják meg a jelen kötetben Andreas Unterberger és Boris Kálnoky újságírók. „Merkel, aki addig józan, érzéketlen, pragmatikus politikusnak számított, Kelet-Közép-Európában a fölényesen moralizáló inkompetencia megtestesítőjévé vált Európa leghatalmasabb államát irányítva” – jegyzi meg Kálnoky. Miközben a balkáni államok lezárták a migránsok fő útvonalait, ami kiváltotta Merkel kritikáját, a kancellár asszony később belement egy vitatott megállapodásba Recep Tayyip Erdoğan török elnökkel. Ezzel Németország függő helyzetbe került egy autoriter neoszultánnal szemben. Kálnoky azt is pontosan elemzi, miként homályosult el a Merkel-kép Kelet-Európában, és hogyan sérült Németország és Magyarország viszonya Merkel utolsó éveiben.

Az erős gazdaság mint a korábbi reformok öröksége

A választásokat gyakran gazdasági témákkal nyerik meg vagy vesztik el. „It’s the economy, stupid” – mondta egyszer a korábbi amerikai elnök, Bill Clinton tanácsadója. A CDU is előszeretettel hivatkozott a kancellár asszony állítólagosan bivalyerős gazdasági teljesítményére. Európa számos, különösen déli országától eltérően Németországban alacsony a munkanélküliség. Az ország – a koronavírus előtt – a boldogság szigetének számított az euróadósság tengerében, valamint a déli országok krónikus munkanélkülisége és stagnáló jövedelme közepette. A külföld csodálta Németország gazdasági erejét – és rettegett tőle. Emmanuel Macron francia elnök a választási kampányban egyenesen „elviselhetetlennek” nevezte ezt.

Mindenesetre fel kell tennünk a kérdést, hogy az erős gazdaság vajon Merkel érdeme-e. Henning Klodt és Stefan Kooths, a kieli világgazdasági kutatóintézet munkatársai tanulmányukban rámutatnak arra, hogy Merkel elsősorban az előző kormány munkájából profitált. A „foglalkoztatottsági csoda” nagy részben Merkel elődjének, Gerhard Schrödernek, és az Agenda 2010 programnak köszönhető, amiért Schröder hivatala elvesztésével bűnhődött. Ehhez járult még az Európai Központi Bank laza monetáris politikája, amelynek nulla- és negatívkamat-politikája extra lökést adott a konjunktúrának, a bankbetéteseknek azonban milliárdos veszteségeket okozott.

A költségvetés konszolidációja Schäuble és Scholz pénzügyminiszterek hivatali ideje alatt nagyrészt a bevételi oldal által történt – a növekvő adó- és járulékterhek által. Merkel hivatali évei alatt az adóterhek folyamatosan növekedtek, és a bérből és fizetésből élők vonatkozásában a legmagasabbnak számítanak az OECD-államok között. Ezzel párhuzamosan éveken át elhanyagolták az infrastrukturális beruházásokat, Németország abból élt, hogy az állam kevesebbet költött utakra, hidakra és középületekre, mint amennyi az amortizáció miatt szükséges lett volna. A lakosság magas adót fizet, így kevés marad a vagyongyarapításra. Ezért gazdasági értelemben a „gazdag” szövetségi köztársaság is részben álóriásnak számít, amely felelősséget vállal a nehézségekkel küzdő országokért.

Ráadásul az euróválság még nem múlt el – állítja a brit valutaszakértő, David Marsh. Görögország ugyan már nem szerepel a címlapokon, de továbbra is az euróövezet problémás államának számít. Reálisan nézve a Görögországnak folyósított több száz milliárd eurónyi segélyhitel nagy részét leírják majd. Németországnak ez tízmilliárdjaiba kerül. A 2010 utáni euróválság során a monetáris unió csendben a felelősségvállalás uniójává alakult át. A „ki nem segítési” („no-bailut”) elv[2] mint biztosíték az adósság- és transzferunióval szemben, amelyet a német politika vallott, amikor Helmut Kohl bevezette az ellenkező németeket a monetáris unióba, mára már teljesen kiüresedett. „Mibe kerül nekünk az euró?” – tették fel a kérdést egy mára már legendás CDU-választási plakáton az 1999-es európai választások idején. „Németország vállalja más országok adósságait? – Egyértelműen NEM.” A maastrichti stabilitási kritériumok alapján az „euróországok […] tartósan probléma nélkül teljesíthetnék az adósságszolgálatot”. Ez volt az ígéret, amelyet nem tartottak be.

A kancellár asszony az euróválság idején csak szép kijelentéseket tett a „no bailout”-elvvel kapcsolatban. Ténylegesen azonban az adósságokat összevonták, ahogyan azt David Marsch leírja. Egyrészt a mentőkölcsönök által, másrészt a TARGET fizetési rendszer által, amely tulajdonképpen a jegybankok kifizetési rendszere; ezt azonban az euróválság kitörése óta a déli országok gigantikus folyószámlahiteleire fordítják. A 2020-as koronavírusévben a válsághelyzetben lévő országok TARGET-adósságai tovább növekedtek; a német TARGET-követelések első alkalommal lépik túl az ezermilliárd eurót. Kérdés, mi a helyzet az euró megmentését célzó politika demokratikus-jogi legitimálásával, amelyet Merkel „alternatíva nélküliként” vert át a parlamenten.

Piacgazdaság helyett tervgazdaság

A milliárdok második temetője az energiarendszer úgynevezett átalakítása. Nem sokkal a 2011. márciusi fukusimai katasztrófa után Merkel gyors fordulattal az atomenergiából való felgyorsított kiszállás mellett döntött. A világon egyetlen ország sem követte a példáját, még Japán sem, pedig a katasztrófa közvetlenül érintette őket.

Németország az energiarendszer átalakításával bizonytalan jövő felé indult el. A korábbi környezetvédelmi és jelenlegi gazdasági miniszter, Peter Altmaier ennek költségeit 1000 milliárd euróra becsülte. A Justus Haucap közgazdász vezetése alatt álló DICE (Düsseldorfer Institut für Wettbewerbsökonomie) tanulmánya csak 2025-ig több mint ötszázmilliárd eurós költséggel számol a fogyasztók terhére. Haucap a jelen kötetben főleg azért azonosítja az energiapolitikai külön utat tévútként, mert az tervgazdaság jellegű, és ezáltal aránytalanul magas költségekkel jár.

Ebben az az abszurd, hogy a német energiarendszer átalakításának klímapolitikai hatása gyakorlatilag egyenlő a nullával. Egyetlen tonnával sem csökken Európában a szén-dioxid-kibocsátás, mert annak összmennyiségét a teljes európai kibocsátáskereskedelmi rendszer korlátozza. Ha Németország kevesebb szén-dioxid-tanúsítványt fogyaszt el, akkor csökken azok ára, és a többi ország és ipar több tanúsítványt vásárol: a kibocsátás összemennyisége abszolút értékén ugyanaz marad. A kancellár asszony, aki a médiában „klímakancellárként” ünnepelteti magát, ezen a területen egyértelműen álóriás.

A publicista Roland Tichy az energiarendszer átalakítását hasonlítja össze más technológiapolitikai óriásprojektekkel, például az amerikai Apollo-űrprogrammal és a szovjet agrárkutatással. Véleménye szerint a német energiapolitikát elsősorban egy ideológia irányítja. A Merkel által szorgalmazott elektromobilitási tervet a máig el nem ért célkitűzéssel, hogy 2020-ig egymillió elektromos jármű kerüljön az utcára, és ezért magas vásárlási támogatást fizet az állam, áthatja a tervgazdasági szellem.

A közvetlen összehasonlításból Ludwig Erharddal,[3] a szociális piacgazdaság alapítóatyjával, a kancellár asszony siralmasan jön ki – foglalja össze véleményét Daniel Koerfer történész. Szerinte Merkel nem rendelkezik rendpolitikai iránytűvel. A szövetségi köztársaság gazdasági alapelvei – az egyéni szabadság és felelősség, a verseny és a stabil állami keretek – sérültek Merkel kancellári periódusa alatt. Németország a bérből és fizetésből élőkre kivetett adó- és illetékkvóta ötven százalék feletti terhelési határértékével valamennyi ipari ország között a második helyet foglalja el. Liberális perspektívából a Merkel-évek elvesztegetett éveknek számítanak. Összehasonlítva Margaret Thatcherrel, a korábbi brit miniszterelnökkel, Merkel szintén rosszul áll. Míg a „Vaslady” mindig kitartott a piacgazdasági elvek mellett, Merkel csak rugalmasan és önkényesen – véli Dominik Geppert történész.

A migrációs káoszban: hogyan hívta be „Angela anya” a menekülteket az országba?

A németeket és valamennyi európai polgárt különösen Merkel menekült-, migrációs és integrációs politikája dúlta fel. A jelen kötet több tanulmánya is azt elemzi, mi az, ami máig rosszul zajlik, és mi ebben Merkel felelőssége. A publicista Cora Stephan a kormány eklatáns kudarcát kritizálja. Merkel a „csúnya képektől” félve, hogy nem fogadják be a menekülteket és a migránsokat, visszariadt attól, hogy 2015 őszén aláírja a már készen álló parancsot a rendőrség részére a határ biztosítására vonatkozóan. Máig nem ismerjük a kancellár asszony menekültpolitikai motivációit. Merkel állítólag a hideg értelem fölé rendelte a „meleg szívet”, véli Stephan, vélhetően azért is, mert helytelenül ítélte meg a média által közvetített „Willkommens”-eufóriát. A kancellár asszony még akkor is hónapokig kitartott a „Megcsináljuk” kijelentés mellett, amikor már régen átfordult a közhangulat.

A korábbi SPD-politikus Thilo Sarrazin fundamentális irányváltás mellett érvel a migrációs és menekültpolitikában, és 1000 milliárd euróra becsüli a menekültek okozta hosszú távú pénzügyi terhet. „Súlyosabbnak tartom a pénzügyi költségeknél a szociális kiadásokat és a muszlim országokból történő milliós nagyságrendű bevándorlás beláthatatlan kockázatait” – írja Sarrazin. Szükség lenne a radikális irányváltásra a képzettség szerint irányított bevándorlási politika és egy olyan menekültügyi rendszer felé, amely ténylegesen nem lenne többé az ellenőrizetlen bevándorlás kiskapuja.

A történész és publicista Michael Wolffsohn más szemszögből értékeli a kancellár asszony menekültügyi válság idején hozott döntéseit. Bár ő is bírálja Merkelt, amiért megengedte a kaotikus bevándorlást, ennek ellenére azt hangsúlyozza, hogy a kancellár asszonyt „humanitárius kényszer” vezette. Ez pedig dicséretes, főleg a német történelem miatt. Mindenesetre Wolffsohn is kritikával illeti, hogy a jelenlegi menekültpolitika új problémához vezet. A tömeges muszlim bevándorlással a Kelet konfliktusait és új integrációs és biztonsági problémákat importálunk. Aki azonban ezt kritizálja, azt hamar „populistának” bélyegzik, megszólják és megrágalmazzák.

A német-zsidó származású író, Rafael Seligmann úgy véli, hogy sok németországi zsidó vegyes érzelmekkel szemléli Merkel menekültpolitikáját: egyrészt támogatják a kancellár asszonynak azt a szándékát, hogy segíteni akar az üldözötteken, azonban a muszlimok tömeges bevándorlása láttán sokan félnek a konfliktuspotenciáltól és a növekvő antiszemitizmustól. A filozófus Alain Finkielkraut a Die Zeitnak adott interjújában még világosabban fogalmaz: „Félek Angela Merkel érzületi etikájától.” A németek Merkel vezetése alatt nem veszik észre a muszlimok tömeges bevándorlásához kapcsolódó iszlamizáció veszélyét, figyelmeztet a francia filozófus, aki hazájában rossz tapasztalatokat szerzett az elővárosi muszlim–arab párhuzamos társadalmakkal kapcsolatban. A muszlimok által elkövetett merényletek Franciaországban 2015 óta több mint 250 halálos áldozatot követeltek.

A török-német szociológus Necla Kelek tanulmányában az integráció fejlődését elemzi Németországban a Merkel-évek alatt, és kemény ítéletre jut: „elvesztegetett évekről” beszélhetünk. A muszlimok integrációja nagymértékben kudarcot vallott. „Az integráció az évtized fake-szava, az egyetlen olyan hazugság, amelyért külön kormánymegbízott felelős” – írja Kelek. A problematikus hátterű és kétségesen alkotmányhű iszlámegyesületek dominálják az „iszlámkonferenciákat”. Erdoğan török elnök úgy tesz, mintha Németország a törökök tartománya lenne. A németországi törökökkel kapcsolatban Kelek az egyre erősödő párhuzamos társadalmakat kifogásolja. Számos mecsetben prédikálnak az integráció ellen. Merkel kormánya túl sokáig tűrte mindezt.

Balratolódás, ellaposodó profil, nyitott szárny

Merkel fennmaradó örökségéhez tartozik a pártspektrum eltolódása. Egy ideig az unió számára a választási taktika szempontjából sikeresnek bizonyult a „modernizációnak” nevezett balratolódás és az „aszimmetrikus (de-)mobilizáció” stratégiája (főleg baloldali témákat vettek át, hogy elaltassák a baloldali szavazókat). Merkel azonban hosszú távon ezzel túl sok teret engedett az AfD számára a CDU-tól jobbra. Az új jobboldali konkurenciának számító AfD pedig ebben a reprezentációs vákuumban előretört. Most pedig megbosszulja magát, hogy Merkel hagyta elsorvadni az unió jobb szárnyát. A csalódott CDU-tagok közül kerültek ki az AfD társalapítói. Amit a CSU-mentor Strauß el akart kerülni – egy demokratikusan legitimált párt megjelenése az uniótól jobbra –, az Merkel hivatali ideje alatt valósággá vált. Ráadásul a „szociáldemokratizált” CDU a koalícióban idegenkedett a FDP-től, és közömbösen végignézte annak 2013-as bukását – ez keserű tapasztalat volt a liberálisok számára.

Az unió „C”-profilja is erősen felhígult Merkel hivatali ideje alatt – fogalmazza meg bírálatát tanulmányában a szociáletikus Wolfgang Ockenfels. A magas C-ből könnyen „üres” C lehet. A publicista Birgit Kelle a CDU-családpolitika szociáldemokratizálódásáról ír. Merkel azoknak az anyáknak a társadalmi szerepvállalását, akik a gyermekeik nevelésére koncentrálnak, és nem végeznek keresőtevékenységet, pimasz módon a „női potenciál eltékozlásának” nevezte. A CDU gyakorlatilag lemondott a régi családképéről, és csatlakozott az SPD családpolitikájához, amely a gyerekek külső (legtöbbször állami) gondozására koncentrál. Kelle szerint az „NDK 2.0 verziója” fenyeget.

A történész Ralf Georg Reuth tanulmányában Merkel NDK-befolyásoltságával, „kettős biográfiájával” foglalkozik. Szerinte Merkel nem őszinte az újraegyesítés előtti időszakkal kapcsolatban. Reuth levéltári források és a kortársakkal készített interjúk alapján rekonstruálta a kancellár asszony „első életét”, amely Merkelt intelligens opportunistaként mutatja be a Honecker-rezsim idején. Merkel 1989-ben, a fordulat évében csatlakozott a reformszocialisták Demokratikus Ébredés (Demokratischer Aufbruch) nevű pártjához, akik nem megszüntetni, hanem megreformálni akarták az NDK-t. Amikor aztán ez az illúzió meghiúsult, Merkel más utat választott a hatalomra jutáshoz. Reuth kétségbe vonja, hogy a kancellár asszonynak mély alapelvei lennének; számára sokkal inkább egy extrém módon változékony nő képe rajzolódik ki, akinek a politika kiszámított hatalmi játszma.

A jogász Joachim Steinhöfel tanulmányában azt elemzi, hogyan indított be fatális dinamikát a Merkel-nagykoalíció által elfogadott hálózati végrehajtási törvény (NetzDG), és hogyan veszélyezteti a törvény a véleményszabadságot a szociális médiában a legális véleménynyilvánítások túlzott mértékű blokkolásával és törlésével.

Nehéz örökség

A kötet végén két tanulmány foglalkozik a világpolitikai és biztonságpolitikai helyzettel. Az amerikai publicista Christopher Caldwell négy különböző transzatlanti párost jellemez: a Merkel–Bush-, a Merkel–Obama-, a Merkel–Trump- és a Merkel–Biden-párost. A kancellár asszony szoros viszonyban állt Obama elnökkel, Trump elnökkel azonban nem volt könnyű dolga. A helyzet iróniája, hogy a kancellár asszony nem volt teljesen ártatlan Trump elnök megválasztásában, mert Merkel menekültpolitikáját Trump negatív példaként használta fel a 2016-os választási kampányban. Trump arra figyelmeztetett, hogy Hillary Clinton akar lenni „az amerikai Angela Merkel”, és el akarja árasztani menekültekkel az országot. Számos média Obama 2017 eleji berlini búcsúlátogatását a stafétabot átadásaként aposztrofálta „a szabad világ távozó vezetője” által az utódja részére.

Természetesen illúziónak bizonyult, hogy Merkel a világ vezetőjévé válhat, vagy „a liberális nyugati világ utolsó védelmezőjévé” – írja Erich Vad tábornok, aki sok éven át volt biztonságpolitikai tanácsadó a kancellári hivatalban. Ehhez Németország katonai és külpolitikai szempontból túl gyenge. Németországban hiányzik a biztonságpolitikai stratégia, a gyenge Bundeswehr pedig aligha bevethető. Vad tábornok meglepően merésznek ismerte meg a kancellár asszonyt, például amikor a helikopterét egyszer az afgán határvidéken a tálibánok rakétavetővel támadták meg. Merkel gyakran uralkodott az érzelmein; a központi politikai körökben viszont elvesztette az ellenőrzést az érzései fölött, és fejetlenül cselekedett.

Merkel a „hatalom kaméleonja”, aki játékosan változtatja a színét, és alkalmazkodik a környezetéhez, így meglepő karriert futott be a szövetségi köztársaságban. Machiavellistaként és ügyes hatalomtaktikusként tizenhat évet töltött a kancellári hivatalban, hidegvérűen félresöpörte az ellenfeleit és versenytársait, pragmatikusan és nagyon rugalmasan tartalmi meggyőződéseket tett le az asztalra, témákat és programpontokat lopott el a politikai konkurenciától, „szociáldemokratizálta” és „zöldítette” a CDU-t. Merkel örökségéhez tartozik a felületesen „modernizált”, de igazából profil nélküli, tartalmilag kilúgozott és tetszőlegessé vált párt, amely tulajdonképpen már csak kancellárválasztó egyesületként működik, és kevés profilozott és tehetséges utánpótlást termelt ki.

Az Angela Merkelről alkotott kép, amelyet a jelen kibővített és aktualizált kötet szerzői megrajzoltak, nem túl hízelgő. Olyan politikust mutatnak be, aki számos eredménye ellenére súlyos hibákat is elkövetett. A pártja nagyon nehéz helyzetbe került. Merkel azt használta ki, hogy az SPD csupán gyenge kihívókat állított. Az SPD jelöltje, Martin Schulz körül keltett rövid médiafelhajtás 2017 tavaszán kimerült, a „Schulz-menet” kisiklott.

Merkel azonban már 2017-ben túl volt a hatalma csúcsán. Kancellári hivatala utolsó szakaszában egyre több konfliktus jelentkezett az összezsugorodott nagykoalícióban és Merkel pártjában. Egyre sürgetőbbé vált a kérdés, ki következik Merkel után, hiszen mindennek és mindenkinek van alternatívája. A CDU-nak a hesseni tartományi választáson elszenvedett 2018. októberi veresége után Merkel bejelentette a visszalépését a pártelnökségből. A Merkel által támogatott utód, Annegret Kramp-Karrenbauer („AKK”), aki 2018 decemberétől töltötte be a CDU pártelnöki tisztét, szürke, peches pártvezetőnek bizonyult, aki a párt orientáció nélküli süllyedése kapcsán tehetetlennek tűnt.

Az AKK-tragédia utolsó felvonása 2020 telén következett, amikor az FDP politikusa, Thomas Kemmerich lett Türingia miniszterelnöke. A meglepő választási eredmény, amelyhez az AfD támogatása is hozzájárult (Merkel: „megbocsáthatatlan”, „azonnal vissza kell vonni [a támogatást Kemmerichtől]”), s az erfurti parlamenti frakció reakciója AKK beavatkozására megmutatták a CDU belső megosztottságát és a pártelnök tekintélyvesztését. Február 10-én AKK – tizennégy hónap CDU-pártelnökség után – bejelentette visszalépését a tisztségéből. Az ő kudarca Merkel kudarca is volt, akinek nem sikerült elérnie, hogy a kiválasztott utódja hosszú távon gyökeret verjen a párt élén. A koronavírus miatt Kramp-Karrenbauer végül 2021 elején adta le a pártelnöki tisztséget. A Merkel-hívő Armin Laschet (a háttérben Merkel támogatásával) legyőzte a konkurens Friedrich Merzet, és nagy nehezen érvényesülni tudott Markus Söder, a CDU és a CSU kancellárjelöltjével szemben.

Merkel kancellárságának végén egy totálkáros Unió áll: ezt mutatja a választási vereséget követő összeomlás és nagy valószínűséggel a kancellária elvesztése. A 2021. szeptember 26-án elszenvedett, történelmi léptékben is gyalázatos választási eredmény sokkja a Merkel utáni Uniót gyötrelmes konfliktusok elé állítja, és súlyos kérdéseket vet fel jövőbeli arculatával kapcsolatban.

London, 2021. május

Philip Plickert

1 A CDU/CSU a 2021. szeptember 26-i választásokon történelme leggyengébb eredményét érve el, 24,1 százalékot szerzett. – A lektor.

2 A Lisszaboni Szerződés 125. pontja kimondja, hogy egyetlen tagállam sem vállalhat át kötelezettségeket vagy vállalhat felelősséget egy olyan döntésért, amelyet egy másik állam hozott. – A lektor.

3 Ludwig Erhard (1897–1977) közgazdász, 1963–1966 között Németország kancellárja. Korábban Konrad Adenauer kormányában gazdasági miniszterként a szociálliberális gazdaságpolitika és a szociális piacgazdaság ötvözésével járult hozzá a német gazdaság újjáépítéséhez. – A lektor.

NORBERT BOLZ

Merkel sikerének titka

A kancellár asszony autoriter hatalompolitikai stílusáról

Hogyan válhatott Helmut Kohl „leánykájából” a világ leghatalmasabb asszonya? Ennek a kérdésnek a megválaszolásához először a külsőségeket kell megvizsgálnunk, nevezetesen Merkel visszafogottságát. Angela Merkel egyvalamivel biztosan nem rendelkezik: karizmával. Ezért kezdettől fogva alábecsülték. Amikor aztán Merkel meglepően tartósan a hatalom csúcsán maradt, és sem a politikusok, sem pedig az újságírók nem merték többé „leánykának” titulálni, Németország „anyukájává” vált. Azonban a lényeg ezzel az ironikusan tiszteletteljes átcímkézéssel sem változott meg.

A hangsúly továbbra is Merkel aszexuális fellépésére helyeződik, amelyet Christine Eichel meggyőzően kifejtett a német evangélikus parókiáról mint a lélek és a hatalom menedékhelyéről szóló könyvében: „A kancellár asszony divatos visszafogottsága azért hat adekvát módon, mert a mindig azonos színű blézerjében és fekete nadrágjában alapvetően a szolgálók egyenruháját viseli. A pulpituson nem az államvezető, hanem az államot szolgáló politikus áll. Sem divatos túlzás, sem nőiesség, sem kacérság nem szorítja háttérbe a hivatalt a személy mögött. Merkel annyira aszexuálisan viselkedik, ahogyan azt a parókiákon elvárták a nőktől. Azt beszélik, hogy már az iskolában sem vette észre a fiúkat. Az egyenruhák, akárcsak a lelkészi talár, üzenetet közvetítenek: nem veszem komolyan magam, csak a hivatásommal foglalkozom, és annak rendelek alá mindent személyes dolgot.”

Az új biedermeier kor „anyukája”

Politikai karrierje elején Angela Merkel nem csupán érdektelen jelenség volt, hanem szinte feltűnően jellegtelen. Az imázsának ezért csak két fejlődési dimenziója lehetett: a szorgalom és az önuralom. Azonban csak akkor érthetjük meg, hogy ezt a németek miért érezték autentikus, meggyőző fellépésnek, ha visszaemlékszünk rá, ki ellen sikerült érvényesülnie az NDK-ból érkező „lelkészlánynak”. Angela Merkelnek abban a szerencsében volt része, hogy kétszeresen is jó időpontot választott. Egyrészt a CDU pártadománybotránya váratlan lehetőséget adott, hogy ledöntse trónjáról az oggersheimi kolosszust, Helmut Kohlt. Másrészt az Agenda 2010 válságba sodorta a vörös-zöld kormányt.

Ez a válság két személyt is elmozdított, akik addig szuverén módon uralták a politikai színteret. Gerhard Schröder és Joschka Fischer férfias szexepillel rendelkező Glamour Boynak számítottak, akik élvezték a kormányzást. Schröder a gazdasági élet vezetőinek barátja volt, aki szívesen jelent meg Brioni öltönyben, Cohiba szivarral a szájában. Igazi politikai fenevad volt, aki legalulról érkezett, és sikeresen rázta meg a kancellári hivatal rácsait. Felejthetetlen az „Elég volt!” felkiáltása, amellyel 2000 őszén az ÖTV-szakszervezet számára elmagyarázta a Riester-nyugdíjat.[4] Schröder már két évvel azelőtt kipróbálta a macsó retorikát, amikor a családügyi minisztériumot az udvariatlan „Familie und Gedöns” (család- és fontoskodásügyi minisztérium) szavakkal illette. Hasonlóan lenyűgöző volt az egykori taxis és utcai harcos Fischer fellépése, aki először hesseni tornacipős miniszterként nyűgözte le a médianyilvánosságot, végül pedig külügyminiszterként mindenki számára láthatóan vállára vette a világ problémáit. Angela Merkel pontosan a két macsó, Schröder és Fischer ellentéte volt. A Rock ’n’ Roller és Streetfighting Men figurák után az új biedermeier kor „anyukája” következett.

A fal lebomlása után egy elemző lépett a politika színpadára. Merkel szorgalmas és fegyelmezett, gyermektelen, elvált és – legyünk őszinték – olykor csúnya volt. De éppen ez védte meg a hiúságtól, amely Schröder és Fischer vesztét okozta. Merkel a kommunista diktatúra idején nem volt ellenálló harcos. Azonban a kommunizmus összeomlását azonnal határozottan felhasználta a politikai előmenetele érdekében. Feltételezhetnénk, hogy a protestáns paplakból érkező Merkelt a származása a tisztán érzületi etikusok pártjába predesztinálta. Merkel azonban nem csupán egy protestáns, hanem egy NDK-beli lelkészi házból származik. Kora gyermekkorától kezdve begyakorolta az intelligens opportunizmust az NDK-val szembeni viszonyában. Azt is mondhatnánk: a túlélés művészetét. Ezért aztán Machiavelli ugyanolyan közel állt hozzá, mint a hegyi beszéd.

Ennek van egy érdekes szimptómája. Ha abból indulunk ki, hogy a média valóságában a fellépés, a teljesítmény számít, akkor a figyelmünket Merkel híres hűvös gesztusára kell fordítanunk: a rombuszra. De facto a Merkel-rombusz hátterében a kísérlet áll, hogy stabil helyet találjon a karjának, amellyel nem tud mit kezdeni. Időközben azonban mindez már világszerte ismert szimbólummá vált. Minek a szimbólumává? A nyugalom és az erő, a harmónia és az egyesítés, a megfontoltság és a status quo – vagy bármi – szimbólumává.

A hatalom akarása és az alternatíva nélküli politika

A CDU számára végül a Merkel-rombusz vált felülmúlhatatlan jelképpé a kampányidőszakban. Angela Merkel rombuszt formáló kéztartásában azonban az alázat jelét is felfedezhetjük, amely palástolta a kancellár asszony machiavellizmusát. Ebből a perspektívából már választ is adhatunk a kiinduló kérdésre: Kohl „leánykájának” felemelkedése a világ leghatalmasabb asszonyává azért volt annyira meglepő, mert Angela Merkelről a szerény, félénk fellépése alapján egyvalamit biztosan nem feltételeztünk volna: az óriási hatalomvágyat.

A demokráciát gyakorolni kell, és a szabad világban felnőtt embereknek jó esélyük van rá, hogy ezt már kora gyermekkorukban megtanulják. Angela Merkel csak az NDK-diktatúrában élt, mielőtt megjelent a nyugatnémet politikában. Már ekkor kialakulhatott benne a szabadság utáni vágy, amely azonban nem felelt meg a demokráciáról vallott mindennapi felfogásnak. Merkel a szó szoros értelemében könyvekből tanulta meg a demokráciát. Világszerte csodálják a kancellár asszony éles elemző- és érvényesítőképességét, ezek azonban összekapcsolódnak azzal az autoriter attitűddel, amely mindig az abszolút helyes döntésre törekszik. Aki ezt kétségbe vonja, azt kivonják a forgalomból vagy elhallgattatják. Az alternatívanélküliségnek ez a retorikája sok ember számára természetesen tehermentesítő hatással bír. Csak hallgatnia kell a „Bundesmuttira”, és rendben lesznek a világ dolgai. Ennek a retorikának azonban van egy olyan hatása is, hogy a CDU-n és a kormányon belül nem alakulhatott ki az alternatívatudatosság. Ezért egyáltalán nem volt meglepő, hogy az euróválság és Görögország összeomlása láttán, amikor Angela Merkel ellentmondást nem tűrően azt állította, hogy a politikájának nincs alternatívája, megalakult egy új párt, amelynek elnevezésében szerepelt a teljes programja: Alternatíva Németországért. Bármi is lett ebből az új pártból, a megalapításának impulzusa messzemenően demokratikus volt. A ritka talkshow-k, amelyekben természetesen Merkel volt az egyetlen vendég, szolgalelkű udvari jelentésekké váltak. Amikor Merkel egyetlen alkalommal kifejezetten elismerte egy hibáját – a 2021-es koronavírusévben kényszerűen meghosszabbított „húsvéti pihenőnapokkal” kapcsolatos káosz után („Ez egyes-egyedül az én hibám volt”) –, a média a kancellár asszony nagyságát dicsérte, amiért elismeri és magára vállalja a hibákat.

Azonban nem csupán Merkel politikája jelent meg alternatíva nélküliként, hanem a kancellár asszony személye is. Peter Altmaier személyében Merkel hosszú időre retorikai gőzhengerre talált, aki az alternatív politika útját egyengette. Aki pedig kereszténydemokrataként nyilvánosan akart fellépni, annak csatlakoznia kellett a hízelgők és a Merkel-hívők seregéhez. Merkel kancellári hivatali idejének legnagyobb részében szinte senki sem mert fellépni ellene. Még az akkori CSU-elnök Seehofer sem volt kivétel ez alól. Bár ő fogalmazta meg a legélesebb antitézist Angela Merkel politikájával szemben, amikor a 2015–2017-es menekültáradat idején felső határt követelt, mégis a következő négy évre vonatkozóan az egyetlen lehetséges kancellárként kellett elismernie őt.

Merkel nagy erőssége volt, hogy a gyengeségeit is erősségekké tudta változtatni. Láthattuk, milyen ügyesen volt képes felhasználni a jelentéktelenségét a tárgyilagosság és hitelesség igazolására. Ugyanez vonatkozik egy másik gyengeségére is, amely egy politikus számára egyenesen végzetes lehet: Angela Merkel nem tud jól beszélni. Max Weber elképzelése még az volt, hogy a politika olyan harc, amelyet a szócsaták döntenek el a parlamentben. Ettől az NDK-s lelkipásztor lánya nagyon messze eltávolodott. De hogyan lehet erényt kovácsolni abból a gyengeségből, hogy valaki nem képes jól beszélni? A választ az ókori filozófusnál, Szókratésznál találjuk. Ő találta fel az antiretorika retorikáját: nem tudok jól beszélni, csak az igazságot mondhatom. Ugyanígy lépett fel Angela Merkel is. A kancellár asszony egyszerűségkultuszához a hallgatás fegyvere is hozzátartozott. Ezzel csírájában elfojtott minden vitát – a párton belül, a parlamentben vagy a kultúra területén. Sokak számára kellemes volt ez az új biedermeier korszak. A „Bundesmutti” a pártok fellett állt, és a Merkel-rombuszé volt az utolsó szó.

Egy tradicionális párt radikális átalakítása

Először is nézzük az apagyilkosságot. Helmut Kohl „leánykájaként” kezelte Angela Merkelt, majd hirtelen rá kellett döbbennie, hogy kígyót melengetett a keblén. Merkel politikailag meggyilkolta a CDU pártadományi ügyébe mélyen belekeveredő kancellárt, aki a becsületszót a parlamenttel szembeni tájékoztatási kötelezettség fölé helyezte. Ezt a tettet látszólag a protestáns becsületesség motiválta, de a végrehajtás kegyetlenül machiavellista volt. Merkel azóta örömét leli az alfahímek félresöprésében. Ezért nem meglepő, hogy tizenhat évi kancellári hivatala alatt többnyire nem voltak komolyan vehető kihívói, sem a pártjában, sem pedig a parlamentben. A párton belüli ellenzéket feltűnés nélkül félreállították. Roland Koch és Friedrich Merz csak a két legismertebb név az áldozatok hosszú listáján. Annegret Kramp-Karrenbauer („AKK”), Merkel utódja a pártelnöki tisztségben, kifejezetten szerencsétlen volt, a következő pártelnöknek pedig 2021 elején Armin Laschetet választották. Merkel zseniális, machiavellista húzása volt, hogy megakadályozza Merz hatalomra jutását, és támogassa Laschet jelölését, ezáltal hosszú távra bebiztosítva a Merkel-irányvonalat. Azonban Laschet 2021-ben az unió kancellárjelöltjeként rossz közvélemény-kutatási adatokkal szembesült, amelyek szoros versenyre utaltak.[5]

Az unió kényelmetlen helyzetének az is oka, hogy Angela Merkel kancellárságának tizenhatodik évében kevés nagy formátumú politikus maradt. Azáltal, hogy félreállította a kritikusait, Merkel saját magát alternatíva nélkülivé tette. Ez azonban ahhoz is vezetett, hogy a CDU-n belül senki sem tudott az előtérbe lépni. Aki karriert akart építeni, annak egyetlen opciója maradt: beleolvadni a hízelgők kórusába. Ezért aztán senki sem viccelődött többé az egykori NDK-s lelkész esetlen lányán. Hiszen mindenki tudta, hogy életveszélyes alábecsülni a kancellár asszonyt. Merkel fellépése sajátosan szuverén volt. Ez a szuverenitás a kancellár fáradt tekintetében fejeződött ki, amellyel unalmat és megvetést sugárzott a kritikusai és ellenfelei felé.

A politikai apagyilkosság után Angela Merkel a CDU modernizálásának szigorú stratégiáját követte – olyan átütő sikerrel, hogy ma már a legjobb akarattal sem lehet megmondani, mi az, ami konzervatív jellegű ebben a pártban. Azóta Németország konzervatív polgárai képviselet nélkülivé váltak. Merkel a következetes szociáldemokratizálással és zöldítéssel kiüresítette a CDU-t. Hatalompolitikai szempontból nézve ez egy zseniális lépés volt. Mivel az SPD-bázis mindig is komoly fenntartásokkal szemlélte Schröder Agenda 2010 programját, Merkelnek nem volt nehéz dolga, hogy annak védelmezőjeként lépjen fel. Mindez – és nem is a nagykoalíció – szinte lehetetlenné tette az SPD számára, hogy tárgyilagos kritikát fogalmazzon meg a kancellár asszonnyal szemben, aki gyakorlatilag szociáldemokrata politikát folytatott.

Ezzel párhuzamosan Angela Merkel minden lényeges témát elvett a Zöldektől. Az atomenergiából való kiszállásra vonatkozó döntésével ez mindenki számára világossá vált. Ezért nem meglepő, hogy a kancellár asszony pontosan a zöldpolitikusok között tett szert rajongókra. Végül az unió „zöldítése”, a zöldpártok több témájának felkarolása ágyazott meg 2021 tavaszán a Zöldek közvélemény-kutatások alapján jelzett hihetetlen felemelkedésének. Így aztán még az is lehetségesnek tűnt, hogy a Zöldek a 2021. szeptemberi szövetségi parlamenti választásokon erősebbek lesznek az uniónál, és megszerezhetik a kancellári tisztséget.[6] Az SPD és kancellárjelöltje, Olaf Scholz az utolsó métereken egy meglepetésszerű ugrással megelőzte a CDU-t. Ez sokkoló vereség volt a hosszú ideje kormányzó párt számára. Merkel tizenhat éves kancellárságának végén a párt elvesztette a hatalmat.

Az unió és a tulajdonképpeni tradicionális párt radikális átalakítása Merkel alatt kizárólag azért volt lehetséges, mert Angela Merkel mindig is kívülálló volt a CDU-ban. Számára nem bírt kötelező érvénnyel a párt polgári-konzervatív történelme. Éppen emiatt tudott politikai dialektikusként érvényesülni. A következőt közvetítette a polgárok felé: az eredetileg konzervatív CDU-t tulajdonképpeni jövőorientált pártként prezentálta, miközben az eredetileg reformorientált SPD-t a saját Agenda 2010 programjával szemben vissza akarta szorítani a múltba. Aki nem volt képes követni ezt a dialektikát, és egyszerűen csak a kereszténydemokrata értékek mentén akart választani, az tanácstalanul állt a szavazófülke előtt.

A józan természettudós mítosza

Angela Merkel sikerének titka után kutatva végül a józan természettudós mítoszával találkozunk. Az a tény, hogy Merkel a lipcsei Karl Marx Egyetemen tanult fizikát, és egy fizikokémikus a férje, felkeltette a tárgyilagosság és analitikus intellektualitás elvárását. Merkel pedig csakugyan az opportunizmus és a reziliencia eszméitől mentes politikát képviselte. A politika világának komplexitása miatt mindkét fogalmat pozitív előjellel kell ellátnunk, hiszen az opportunizmus tulajdonképpen a kedvező lehetőség felismerésének képessége, amelynek megragadása jellemző a jó politikusokra. A reziliencia pedig azt a képességet jelöli, hogy a pillanatnyi helyzetet felismerve és rugalmasan reagáljunk az előre nem látható dolgokra. Sok minden szól tehát Charles Lindblom politikadefiníciója mellett, amely szerint a politika az „átvészelés” tudománya. Kezdetben Angela Merkel meggyőzően képviselte azt a nézetet, hogy „látótávolságban” kell haladni, és a „víziókat” inkább meghagyni a prófétáknak.

Mindez azonban 2011. március 11-én a fukusimai reaktorkatasztrófával hirtelen megváltozott. Tegyük mindjárt azt is hozzá, hogy Merkelt az európolitikája miatt már előzőleg, majd 2012-ben Görögországban még inkább, Hitlerhez kezdték hasonlítani. Valószínűleg mindkét dolog traumatizálta a kancellár asszonyt. Merkel innentől egyedül kezdett intézkedni Európában és világszerte – természetesen ezt a dolgok megelőzéseként is értelmezhetjük. Az energiafordulat Fukusima után, és a „Willkommenskultur”, amely 2015–2016-ban több mint egymillió menekültet hozott Németországba, elsősorban a Közel-Keletről, két olyan érzelmi alapú jelentős döntés volt, amelyek beláthatatlan módon megváltoztatták az országunkat, és további változásokat is eredményeznek majd.

Jegyezzük meg: érzelmi alapú jelentős döntés. Mert aligha beszélhetünk stratégiáról, hanem sokkal inkább csak hisztériáról, amikor egy ország a világ másik szegletén történt baleset miatt úgy dönt, hogy kiszáll az atomenergiából, miközben a világ többi részén atomerőműveket üzemeltetnek és újakat építenek, Németország szomszédságában ugyanúgy, mint Japánban. A Németország által választott különutat kényszerűen úgy értelmezhetjük, hogy mi vagyunk egyedül józanok a világ sok megtévesztett országa között. Ugyanez vonatkozik a menekültügyi válságra. Egyetlen más európai ország sem gondolt még álmában sem arra, hogy hasonló számban fogadjon be menekülteket, mint Németország. Vajon ebből azt a következtetést kellene levonnunk, hogy mi vagyunk egyedül jószívűek, a többi európai pedig szívtelen?

El kellene mélyednünk a németek háború utáni lelkiállapotában, hogy magyarázatot találjunk arra, vajon miért fogadták el szinte ellenállás nélkül a fenti érzelmi alapú jelentős döntéseket. Arra azonban könnyű választ találni, hogy ezek a döntések mennyiben voltak Merkel hasznára politikai értelemben. Az „energiafordulattal” Merkel eltüntette a Zöldek legerősebb hatású oppozíciós szimbólumát: „Atomenergia? Köszönjük, nem!” A „Willkommenskultur” által pedig Merkel a jóember-mozgalom élére került. Az aszexuális fizikus hirtelen Teréz anyaként lépett fel. A híres, menekültekkel készült szelfik világossá teszik, hogy Merkel pontosan ezt is akarta kommunikálni.

A legnagyobb önfeláldozás a második világháború óta:
„Wir schaffen das!” („Megcsináljuk!”)

A jelentős érzelmi alapú döntéseivel Angela Merkel a második világháború óta a legnagyobb önfeláldozást várta el a németektől. Ha valaki ennek az okait kutatja, akkor kényszerűen hobbipszichológussá válik. Vajon hatással volt a kancellár asszonyra Görögországban az összehasonlítás Hitlerrel? Vagy a síró szíriai gyerekek fotói lágyították meg a szívét? De nyersebben és cinikusan azt is megkérdezhetjük: Merkel esetleg a Nobel-békedíjra spekulált? Könnyen felismerhető, hogy a „Megcsináljuk!” frázis, amellyel Merkel majd bevonul a történelembe, Barack Obama választási kampányszlogenjének másolata. A „Yes, we can” kijelentésből, amellyel az amerikai elnök már röviddel a hivatalba lépése után, tehát, mielőtt még bármit is tett volna, megszerezte a Nobel-békedíjat, alakult ki a Merkel-féle „Megcsináljuk!”.

Ez a megfogalmazás sikeresnek bizonyult, mert két kérdés nem merült fel. Először: kit takar a „mi”? Esetleg a kancellár asszony fejedelmi többesét jelenti, aki meghozta ezt a magányos döntést? Vagy talán a nagykoalíció politikai felelősségére gondolt? Esetleg a német népre, amelyet a kancellár asszonynak sikerült meggyőznie róla, hogy képes lesz majd viselni a következményeket? A második kérdés pedig: egyáltalán meg akarjuk csinálni? A Merkel-szlogen azt sugallta, hogy nem egyedül a kancellár asszony, hanem mi mindannyian hoztuk meg az évszázados jelentőségű döntést, hogy több mint egymillió menekültet és migránst engedjünk be ellenőrzés nélkül az országba. A „Megcsináljuk!” szlogenje az alternatívanélküliség retorikájának csúcsterméke volt.

Akadtak persze kritikus hangok is, ezek azonban alig jelentek meg a mainstream médiában. A politikai korrektség miatt ezeket a hangokat kezdettől „jobboldali populistának” bélyegezték – és ez nemcsak az AfD-re, hanem a kormányzati testvérpártra, a CSU-ra is vonatkozott. Mégis meglepő volt, hogy még a legjelentősebb kritikus hangok sem találtak meghallgatásra. A Bajor Szabadállam kezdeményezésére az alkotmányjogász Udo Di Fabio benyújtott egy szakvéleményt, amely igazolta Merkel folyamatos jogsértését. Azáltal, hogy a Magyarországon tartózkodó menekülteket átcsempészte Németországba, Angela Merkel hatályon kívül helyezte az EU dublini eljárását és a saját államhatárok hatékony ellenőrzését. Mintha a néhai NDK-s lelkész lánya győzött volna a reálpolitikus felett, és a humanitárius erkölcs többet érne az alkotmányjognál.

Hagyjuk most azt a kérdést, hogy Di Fabio szakvéleménye helyes volt-e, vagy sem. Sokkal fontosabb ebben az összefüggésben, vajon miért nem váltott ki komoly nyilvános vitát a jogsértés súlyos vádja. Vajon miért nem ragadta meg a tömegmédia a botrány kirobbantásának esélyét? A válasz hasonló, de kisebb jelentőségű esetekből kiolvasható, mint például Manfred Stolpe ügye, akit szembesítettek a Stasi-múltjával, és Joschka Fischer esete, akire rábizonyították az aktív részvételt az egyetemisták erőszakos demonstrációiban. A médiatudós Hans Mathias Kepplinger meggyőzően ábrázolta, hogy a botránykeltés ezekben az esetekben azért hiúsult meg, mert annak útjában álltak az újságírók érdekei. Ugyanez érvényes Angela Merkelre is. Ő képviselte a legtöbb újságíró humanitárius álláspontját. Ezért világszerte megtapsolták, ami azonban alig különbözött a képmutatástól. Aki ebben az országban elég naiv volt, azt ettől kezdve eltöltötte a jóérzés: világbajnokok vagyunk a jóban.

Angela Merkel az évszázados jelentőségű döntéseivel – kiszállás az atomenergiából, tömeges bevándorlás, európai adósságunió – beírta magát a történelemkönyvekbe. Németország többségében mindezt helyeslően fogadta, és ezzel a korlátlan elvárhatóságok országaként prezentálta magát. A Merkel-kormány tizenhat esztendeje alatt világosan kirajzolódott a paternalista jóléti állam jellege, amelyben a kormányzó réteg nevelőként értelmezi magát, a kiskorú gyermekek szülőjeként. Ebben az összefüggésben kell értelmezni Merkel asszony koronavírus-politikáját is: a világjárvány az a szükségállapot, az a katasztrófa, amelyen a „Bundesmutti” átvezeti az alattvalóit. Annak érdekében, hogy mindez ne legyen túlzottan autoriter vagy éppen totalitárius, a „szakemberek” azon fáradoznak, hogy a gyakran már régen meghozott döntéseket és intézkedéseket tudományosan megindokolják vagy megszépítsék. A németek számára a pandémiával kapcsolatban előírtak vélhetően a klímaváltozásra is vonatkoznak majd: hallgatnunk kell a tudományra – amely elhallgattatja az összes kritikust. Ez az új politikai stílus túléli majd Merkelt.

4 2002-ben vezette be a volt munkaügyi miniszterről elnevezett Riester-nyugdíjat azért, hogy az állampolgárokat a nyugdíjas éveikre szóló előtakarékosságra ösztönözze. Azóta az állam különböző támogatásokkal és adókedvezményekkel segíti a Riester-takarékoskodókat. A Riester-szerződésbe évente kell befizetni, és a befizetett díjakat le lehet vonni az adóalapból. A nem örökölhető biztosítás megtakarított tőkéje a nyugdíjaskort elérve kiegészíti az állami nyugdíjat. – A lektor.

5 Az előrejelzések nem tévedtek, a 2021. szeptember 26-i választásokon Armin Laschet és a CDU népszerűtlenebbnek bizonyult, mint az Olaf Scholz vezette SPD. – A lektor.

6 Ez végül nem így történt: az SPD, a CDU/CSU és a Zöldek 25,7, 24,1, illetve 14,8 százalékot szereztek. – A lektor.

WERNER J. PATZELT

Merkel öröksége

A kancellár rendkívül nehéz helyzetbe hozta pártját

Vajon hogyan szól majd húsz, harminc év múlva egy méltatás Angela Merkelről? Talán dicsérni fogják példátlan kötelességtudatát, vagy a bölcs államvezetés mestereként magasztalják, esetleg a morális felelősség és a hosszú távú gondolkodás példaképének nevezik majd? Olyan európai vezetőnek, aki a maga idejében támadhatatlan volt? Vagy az is lehet, hogy épp arról szólnak majd az elemzések, mi Merkel felelőssége Európa széthullásában, vagy a német társadalom bevándorlást segítő, jóindulatú hozzáállását pénzügyileg és érzelmileg egyaránt túlterhelő intézkedéseiről, a CDU kiüresedéséről, arctalanná válásáról, és arról, hogy tartósan lehetővé tette egy, a párttól jobbra álló konkurens politikai erő berendezkedését?

Kijózanító mérleg

Nem kis külpolitikai és emberi teljesítménye volt a kancellárnak, hogy az újraegyesült Németországot, amely így ismét hatalmi centrummá vált Európában, úgy tudta irányítani, hogy az a Németország fejlődését kritikusan szemlélő szomszédjai szemében nem vált ijesztő, fenyegető képződménnyé. Dicséretes az is, hogy Angela Merkel soha nem elődje, Gerhard Schröder első számú vezért idéző attitűdjével lépett fel, ami miatt többen hiányolták is nála például Willy Brandt karizmatikus jegyeit. Figyelemre méltó volt, hogy milyen páratlan taktikai érzékkel és a legmegfelelőbb pillanatban gyűrte le korábbi mentorát, Helmut Kohlt, majd közvetlen riválisát, Friedrich Merzet.

Iskolateremtő az önfegyelme, amely évtizedeken át megóvta őt a botrányoktól és a nevetségessé válástól. Végül is kiváló politikai érzék nélkül senki nem maradhat tizennyolc éven keresztül egy párt vezetője, s tizenhat éven át német szövetségi kancellár.

Ugyanakkor, ha mérleget vonunk Angela Merkel párt-, illetve kormányzati felelősségéről, úgy az általa okozott károkat is látnunk kell. Külpolitikájának vonatkozásában a korrekt ítéletnek természetesen figyelembe kell vennie azt, hogy egy politikus nem választhatja ki kedve szerint a nemzetközi kapcsolatokban partnereit – például Trumpot vagy Putyint –, akikre pedig szüksége van. Az Északi Áramlat 2 (Nord Stream 2) projektet azonban saját elhatározásából támogatta, s azt a valóságtól teljesen elidegenedve, „pusztán gazdasági tervként” tálalta a német közvéleménynek – ezzel komoly repedést előidézve Németország és szövetségeseinek kapcsolataiban. Ráadásul ezzel a lépéssel a kancellár ahhoz is hozzájárult, hogy a balti államok, Lengyelország és Ukrajna politikai helyzete jelentősen romlott, egyidejűleg pedig az autokrata orosz rezsim számára lehetővé tette, hogy hosszú ideig milliárdos nagyságrendben költhessen ezekből a bevételekből további fegyverkezésre és katonai célokra. Továbbá a kancellár azzal, hogy szavatosságot vállalt egyes jelentősen eladósodott EU-tagállamok adósságaiért, a német államháztartást és pénzügyi egyenleget nagy kockázatnak tette ki. Arról nem is beszélve, hogy ezzel lehetővé tette a csatlakozást egyfajta „EU-adósságunióba” – először az ESM-alappal[7] az euróválság idején, majd a 750 milliárdot kitevő „helyreállítási alappal” a koronaválság alatt, végül pedig az Európai Bizottság hitelfelvételével, amelynek pedig az alapszerződések értelmében egyáltalán nem lett volna szabad hitelekért folyamodnia. Ez az adósságunió újabb lépést jelent egy olyan mértékű európai centralizáció irányába, amellyel a brüsszeli hatalomgyakorlással szemben már nem áll semmiféle hatékony ellenőrző mechanizmus.

A Merkel-kormányzat meggyengítette Németország iparát azzal, hogy elhanyagolta az infrastrukturális fejlesztéseket, az igen magas adókkal, valamint hogy egyre több szociális bürokratikus kötelezettséget és előírást terhelt rá. S a hangulatvezérelt, populista és teljesen váratlan döntés az atomenergia békés felhasználásának megszüntetéséről Németország egésze számára magas áramköltségeket, hálózati instabilitást és az energiaimporttól való függőség további élesedését eredményezte. Az utóbbi esetében ráadásul még azt a furcsaságot is, hogy az importált energia atomerőművekből származik, vagy földgázból állítják elő, amely tudvalevőleg nem megújuló energiaforrás.

Rossz a merkeli kormányzás társadalompolitikai öröksége is. Migrációs politikáját a hirtelen programszerű váltások, a valóságidegen moralizmus és a tisztességtelenség jellemezte. 2015-ben állítólag képtelenség volt határainkat megvédeni a nem kívánt tömeges migrációval szemben – amikor azonban egy vírus terjedésének megakadályozásáról volt szó, ez mindjárt lehetségessé vált. Európa-politikai értelemben Merkel elszigetelte Németországot a bevándorlást illetően már korántsem olyan euforisztikus hangulatban lévő szomszédjainktól. Szociális területen pedig a tömeges bevándorlás – elsősorban, de nem csak – a Közel-Keletről egy új alsó társadalmi réteg kialakulását segítette, amely szociális segélyekből él, és kulturális értelemben nagyrészt képtelen volt beilleszkedni. Mindezzel közel kerültünk a robbanásközeli franciaországi állapotokhoz. Ráadásul ezzel belpolitikánkat is megmérgezte, amikor a kancellár ellenállása nélkül a háttérben meghúzódó támogatói mint központi politikai hittételt vitték keresztül. „Csak az elég tisztességes és okos ahhoz, hogy komolyan lehessen venni, aki Merkel politikáját fenntartások nélkül képviseli.”

Az ország főleg az utóbbi hibákért a mai napig fizetni kénytelen – az unió pedig még inkább. Merkel politikája ugyanis előhívta az „Alternatíva Németország számára” igényét. A Merkel-féle CDU-tól elriasztott konzervatívok épp egy ilyen nevű pártot hoztak létre, s kezdetben irányították is. Hamarosan azonban befészkelték magukat az új pártba szélsőjobboldaliak és más fura figurák, akik egyre inkább hangadókká váltak. Sajnálatos módon a CDU ebben a helyzetben – a különösen a szociáldemokratákra és a zöldekre mindig szívesen hallgató kancellár meghatározó nyomására – nem próbálta meg a CDU-tól elszakadni szándékozó értelmesebb erőket visszatartani. Tette mindezt ráadásul azzal a könnyelmű indoklással, hogy itt amúgy sincs semmi komolyról szó, csupán egy szélsőjobboldali párt jön létre, amely úgyis magától elsüllyed majd a jelentéktelenségben. Csupán annyi a dolgunk, hogy ne vegyük figyelembe az általuk felhozott témákat, hiszen ezzel csak felértékelnénk őket. Merkel CDU-ja felhagyott minden fáradozással, hogy a párttól eltávolodó jobboldaliakat visszatartsa, sőt még el is ítélte, ahelyett, hogy visszavezette volna őket abba az unióba, amely a politikai paletta közepén helyezkedik el, s legalább a valamennyire értelmes, demokratikus jobboldaliakat megvédje a populista politikai mocsárba süllyedéstől. De ahogyan a reálpolitikus szociáldemokrata Helmut Schmidt lehetővé tette a Zöldek létrejöttét és felemelkedését az SPD-től balra, hasonlóan hagyta üresen Angela Merkel CDU-ja a középtől jobbra eső teret, s tette azt a saját dominanciára törekvéséből kizárt politikai térré.

Merkel és a CDU

Angela Merkelnek a CDU vezetőjeként valószínűleg soha nem volt érzéke ahhoz, hogy felismerje a jövőre nyitott liberális, a valóságközeli szociális és a bizalomébresztő konzervatív elemek folyamatos összjátékát, amely egykor a nyugatnémet CDU sikereinek záloga volt. Angela Merkel sokkal inkább a legkisebb ellenállás elve alapján mozdult a vetélytárs német pártok felé már a 2005-ös szövetségi választási kampányt követően, amely kis híján kudarcba fulladt. Az ő pártvezetésének aranyszabálya a következő lett: ami nem tetszik a CDU gondolatai közül a zöld-baloldali túlsúlyú újságírótöbbségnek, azt alkalmas időben ki kell takarítani. Pontosan így cselekedett az általános hadkötelezettség, az energia- és atompolitika, az eurózóna stabilitási politikája, a migrációs politika és a családpolitika esetében. Igaz ugyan, hogy az említett korábbi CDU-nézetek gyakran radikális megváltoztatása mellett is szóltak megfontolásra érdemes érvek. Ezenkívül nyilván semmi nem azért rossz, mert a zöldek vagy a szociáldemokraták követelése. De nagy különbség van aközött, hogy az ember valamikor csatlakozik a többséghez, amely új kívánságokkal lép fel, és aközött, hogy meg sem próbálja először a saját korábbi álláspontját megvédeni, és azokat az újító kísérleteket elhárítani, amelyeket eddig jó okkal utasított el. A Merkel-féle CDU mindenesetre minden ilyen pártpolitikai átrendeződés esetén egyszerűen hagyta futni a vitákat a nyilvánosságban, és megelégedett a divatos áramlatokon sodródó parafa dugó szerepével.