Ray Nayler: Where the Axe Is Buried

Copyright © Ray Nayler, 2025

Hungarian translation © Sepsi László, 2025

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Ray Nayler: Where the Axe Is Buried

MCD/Farrar, Straus and Giroux, New York, 2025

Fordította: Sepsi László

ISBN: 978 963 598 480 0

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Borítótervező: Terdik Benjamin

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Takács Gábor

Korrektor: Balázs Piroska, Kalocsai Judit

Tördelő: Tót Barbara

Műfaj: science fiction, thriller

Mindenkinek, aki valaha elveszített egy országot

Jól tudom, hogy számüzöttnek tápláléka a remény.

Aiszkhülosz: Agamemnón

(Devecseri Gábor fordítása)

ELSŐ KÖNYV VAKFOLT

A világ másik felében, Észak-Amerikában él egy kreozotcserje, ami közel tizenkétezer éve hajtott ki egy magból. A kreozot nem egyetlen összefüggő organizmus, hanem klónokból kialakuló kolónia. Az eredeti növényből az évszázadok során osztódás és hasadás révén genetikai szempontból azonos részek jönnek létre, az élő szövet gyűrűje pedig átveszi az eredeti tő helyét annak pusztulása után.

Egy évezred elteltével ez a kreozot jelenleg egy ötvenméteres átmérőjű élő növényi szervezet, amely egyszerre használja saját élő gyökérzetét és azokat a járatokat, amelyeket a gyökerei ősidőkkel ezelőtt fúrtak a talajba.

Viszont amikor a kreozot magjai kihajtottak, akkor olyan területeken szökkentek szárba, ahol a jégkorszakbeli fák gyökérrendszerei elvezettek a mélyben található talajvízhez. Ha az ember lenéz a kreozoterdő köreire, akkor nemcsak azokat az élőlényeket láthatja, amelyek még a maja piramisok építése előtt gyökeret eresztettek, hanem egy jégkorszakbeli erdő térképét is felfedezheti, amely már a kreozot érkezése előtt is ezen a vidéken terült el. Egy „kísérteterdőt” – egy kihalt mintázatot, amelynek belsejében a jelen növekedett.

Az emberi rendszereink ugyanilyen kihalt mintázatokban rekedtek meg. Meghalt a cár. Éljen a cár!

ZÓJA ALEKSZEJEVNA VELIKANOVA: Az örök vita

1

ZÓJA

A Föderáció

Afejsze kettéhasította a fahasábot. A két fél lebillent a tuskóról, és a többi feldarabolt félkörív közé zuhant a sötét földön.

Zója száműzetésének ötödik évét töltötte, és eddig magának vágta a fát. Büszke volt rá, hogy a fejszével képes telibe találni a hasáb közepét.

De ebben az évszakban mintha minden csapása félrement volna. Már egy órája kínlódott.

Végül a segédje félbeszakította.

– Zója Alekszejevna, nem tetszenek az életjelei. Kérem, hagyja abba! Hadd vegyem át!

Nem érezte, hogy az izmaiban bármi megváltozott volna. Semmiben sem érzett változást.

Talán az akaratereje mondott csődöt.

Ettől félt a legjobban. A favágás lényege nem az erő vagy a pontosság. Az ember az akaratával állította bele a fejszét a fa közepébe. A fizikai cselekvés pusztán ennek az izmokkal történő kiterjesztése, semmi több.

Zója immár a kerti székében ülve nézte a robotsegédjét, amint fát vág. Semmi gépies nem látszott a mozdulataiban, ahogy igazított a testtartásán és a fogásán a fejszecsapások között, vagy ahogyan stabilan elhelyezte az újabb fahasábokat a tuskón. Az „intelligencia” szó jutott róla eszébe. A test intelligenciája. Az ugrókötelező gyerekek könnyed, precíz intelligenciája. A robotnak nincs akarata, igaz? Mégis, hiába volt eltérő minden egyes fahasáb, kivétel nélkül hibátlan fejszecsapásokkal sújtott le rájuk. A robot tökéletes számításai jobbnak tűntek az emberi akaraterőnél. Legalábbis hatékonyabbnak.

A tisztás szélét használták favágásra. A nap, átsütve a nyírfák között, érme nagyságú fényfoltokat festett a robot csillogó karjára és a felhasogatott fára, ami megmunkálatlan volt, akár a bőr ébredés után.

A jó öregkorhoz talán engedni kell, hogy mások vegyék át az embertől a munkát. Felismerni, hogy a feladatok mikor értek véget.

Zója igyekezett így tenni.

Az elszórt fényfoltokat nézte a robot burkolatán. Hallgatta a fejszecsapások szinkóparitmusát a kerek fadarabokon, a kettéhasított fa koppanását a többi ív és félkör között.

A szél ugyanolyan meleg volt, mint maga a levegő. Egyelőre nem kellett tartani a téltől.

Zója hallgatta a nyílhegy alakú levelek zörgését a nyírfákon, ahogy forogtak a levélnyélen.

Aztán meglátta a szellemet.

A nyírfák fakó sora között sétált, mélyen az árnyékba húzódva.

Egy emberalak az erős fatörzsek előtt. De amikor felbukkant, Zója észrevette, hogy a nyírfák kérgének fehér színe átsejlik a testén.

A kísértet egyenletes tempóban haladt, egy árnyék a krétafehér törzsek között. Úgy kelt át köztük, hogy közben nem takarta ki őket.

Hát megérkezett. Nem a halál, amit boldogan fogadnék – hanem az elmém leépülése.

Ekkor Zója letakarta a bal szemét. A kísértet tömörré vált, mint egy élő ember. Húsz méterre járt a tisztástól. Zója letakarta a jobb szemét. A kísértet ekkor teljesen eltűnt, még egy kis csillámló derengés sem árulkodott róla, hogy valaha része volt a világnak.

De még mindig a fák között járt. Hallani lehetett a lépteit a száradó leveleken. Hallani lehetett, amint a madarak elcsendesednek a közelében. A mozgását a tajgán csend kísérte.

Zója megint letakarta a bal szemét. Egy nő lépett ki a tisztásra. Szürkésbarna katonai hátizsákja illett az öltözete árnyalataihoz.

A nő a szája elé emelte az egyik ujját.

Zója mindkét szemét kinyitotta, és áttetszőn látta maga előtt a nőt, aki az erdő szélén állt. Átsütöttek rajta a napsugarak. Az enyhe szélben levelek forogtak az üvegszerű teste mögött.

Zója felállt a székéből.

– Ha végeztél a favágással – utasította a robotot –, rakd halomba a hasábokat. Utána gyűjts gombát, és nézd meg a kaptárakat!

– Úgy lesz – felelte a robot.

Zója és a nő, akit a robot nem érzékelt, elindult a tisztás közepén álló faházhoz.

A faház kellemesen hűvös volt, és cédrusfa illatát árasztotta. A fény trapéz alakban esett a tiszta padlódeszkákra. A belseje nagy részét fehérre meszelt pécska foglalta el: egyszerre sütő és kandalló, a meleg és a kenyér forrása. A baltacsattogás megszűnt, miután becsukták az ajtót.

– Teát? – kérdezte Zója.

– Igen, köszönöm. – A nő végignézett a hímzett függönyökön, a kifényesített felületeken és a csillogó szamováron a pécska melletti falmélyedésben.

– Az jár a fejében, vajon én hímeztem-e a függönyöket. De nem. A robot műve. Foglaljon helyet! – Zója egy apró asztal felé intett, a fehér terítőt piros-fekete minta szegélyezte.

Figyelte, ahogy a nő tekintete megállapodik egy kis könyvespolcon.

– Többnyire klasszikusok – magyarázta Zója. – Tolsztoj, Turgenyev, Puskin… bár őt ki nem állhatom. Ha az én könyvemet keresi, nincs ott. Még nekem is tilos birtokolnom.

Aztán felszolgálta a teát, és mindketten leültek.

– Nem félek – szólalt meg Zója pár másodperc múltán.

A másik nő a szájától néhány centiméterre emelte a csészét, és megfújta a teát.

– Hogy érti ezt?

– Bizáncban megvakították a bukott császárokat, kirakták őket egy lakatlan szigeten, vagy monostorba száműzték. Megtettek mindent, hogy ne kelljen királygyilkosságot elkövetniük. De ez sosem volt elég. A puszta létezésük nyugtalanságot keltett. A selyemzsinór az egyetlen módja, hogy egy zsarnok békében élhessen. Így volt ez akkor is, és azóta sem változott. Ez az állam Bizáncból nőtt ki. Az elnök nem hagyhat életben. Nem ilyen a természete.

– Én…

– Ne vitatkozzon! Igya meg a teáját. Nem félek. Épp ellenkezőleg. Készen állok. Az elnök meggyilkolt mindenkit, akit szerettem. Mindenkit, aki az oldalamon harcolt. Csak én maradtam. El tudja képzelni, milyen érzés? Hogy maga az utolsó? Várni a golyót, a drónt, a mérget… de az nem jön? A halálnál is rosszabb. – Zója a kanaláról mézet csorgatott a csészébe. – Kísértetnek hittem. Azt gondoltam, kezdem elveszíteni az eszem. Eddig ettől féltem a legjobban. Hogy az elnök azért száműzött ide, hogy megbolonduljak az elszigeteltségtől. Aztán megértettem… Maga valódi, viszont a digitális szemem nem látja. Csak az emberi szemem. Az elnök valóban megvakított: egy gumilövedékkel, évtizedekkel ezelőtt egy tüntetésen, még fiatal koromban. Mint Bizáncban. De félmunkát végzett.

Valóban nyugalmat érzett. Az életműve persze befejezetlen maradt. Végül minden életmű befejezetlen marad. Elhallgatott, hátha a másik nő is megszólal, ám ő csak lerakta a teáscsészéjét az asztalra, és várt.

– Milyen mechanizmussal működik? – kérdezte Zója. – Hogyan válik előttük láthatatlanná?

A nő egy hengert vett elő a zsebéből. Zöld fény égett a végén.

– Birnam-készülék a neve. Feltérképezi, hogy milyen zavarokat okoz valaki a környezetében, és szimulálja a nélküle mérhető adatokat. Nem láthatatlanná teszi az embert, hanem lecseréli arra, ami a hiánya esetén lenne jelen. Mint ahogy az elménk kitölti a látásunk vakfoltját. De csak a gépek érzékenyek rá. Lángvágó az elektromos ketrecünk rácsai ellen.

– Elképesztő.

A nő visszatette az eszközt a zsebébe.

– Számtalanszor olvastam a könyvét, Zója Alekszejevna. „A nézeteltéréseknek nincs megoldása – idézte. – Nem létezik olyan technológia, ami képes lenne felülemelkedni rajtuk, nem létezik vezető, aki képes lenne elnyomni őket. Csak a viták örökké tartó áradata létezik…”

– Többet elfelejtettem a könyvemből, mint amennyire emlékszem – felelte Zója.

– Ez az egyik kedvenc passzusom – folytatta a nő. – Sok részt megtanultam kívülről. Mint mi mindannyian.

– Nem azért jött, hogy megöljön.

– Csalódottnak tűnik.

Egyelőre nem kell tartania a téltől.

Csak attól, amelyik az elméjét fenyegeti.

A tél, amikor a hó vastagon elborítja a tisztást. Amikor mindössze egy keskeny ösvény szeli át – szűk hegyi szorosok a behavazott ormok között. Amikor a világ annyira összezsugorodik, hogy csak ő marad a félhomályos faházban, egyedül a gondolataival és a faszéken ülő robottal, aki épp ruhát hímez.

– Mondj nekem mesét! – szokta kérni tőle. És a robot mesél… viszont a történetei laposak és jellegtelenek, bár első hallásra ugyanolyannak tűnnek, mint az emberek történetei. A robot meséitől Zója csak még magányosabbnak érzi magát.

Ilyen egyszerű lenne? Azért vágyik a halálra, mert nem képes egyedül átvészelni még egy telet?

A tudat, hogy elérkeztek az utolsó percei, megkönnyebbüléssel töltötte el.

A megkönnyebbülés azonban most szertefoszlott. Mit érzett? Félelmet? Nem. Kimerültséget.

– Ironikus, hogy az elnök itt, a tajgán börtönzött be – szólalt meg Zója. – Itt, ahol kezdő tudósként felfedezőutakon jártam. Ahol azt hittem, kutatóként alakítok majd ki magamnak identitást, nem pedig aktivistaként. Az pedig különösen kegyetlen, hogy ide száműzött, viszont nem engedi, hogy bejárjam az erdőt. A tajga csupa tér és izgalom: a nyári esők Franciaország-méretű területeket öntenek el, a késő tavaszi hó olyan helyekre hullik, amiket ember még nem látott. Nem figyelhetem meg az életben maradásért folyó nagy küzdelmet. De már annak sem venném hasznát, ha szabadon mozoghatnék. Beszennyeződött.

– Mivel?

– Az emberi politikával töltött életemmel. Mindenhol csak az emberi viselkedés allegóriáit látom. Nem szeretném továbbra is hozzánk hasonlítani a növényeket és az állatokat, mégsem tudok leszokni róla. Ezek az összehasonlítások méltánytalanok velük szemben. Viszont ha nem azért jött, hogy megöljön, akkor mi a célja? Látogatás? Eljött megnézni, mi maradt belőlem ennyi magányosan töltött év után?

– Nem, Zója Alekszejevna. Nem. – A nő Zója kezére tette a sajátját. Unokához illő gesztus volt.

Olyan sokáig volt vele a könyvem. Belé vésődtek a szavaim. Úgy érzi, ismer engem.

Öt év után először érintette meg egy emberi lény. Viszonzásként megszorította a nő kezét.

– Újra szükségünk van magára, Zója Alekszejevna.

Valamit felébresztettek benne ezek a szavak. Igen, érezte. Ezért élte túl a száműzetést ennyi éven át. Mert tudta – igaz? –, hogy újra szükség lesz rá. Hogy ismét lesz célja az életének. Hogy megint hasznát veszik.

– Szükségünk van magára – ismételte a nő –, de nem tudjuk kiszabadítani. Azért jöttem, hogy lemásoljuk.

2

LILJA

A Föderáció

Legyen szíves velem jönni, polgártárs!

A férfi a közbiztonsági felügyelők szürke egyenruháját viselte.

Lilja követte az őrbódéba. A kis méretű fülkében csak egy ember fért el. A keskeny pulton egy bambuszpapírból készült teáscsésze állt egy műanyag tartón, a fülke közepén, a forgószék körüli képernyőkön pedig arcok gördültek le – arcok zöld keretes dobozokban, sorban egymás után, a járdán elhaladó emberek a környező utcákban. Mindegyik képernyő sarkában az elnök képmásának aranyszínű ikonja forgott.

Az egyik kijelző közepén Lilja arca lebegett üres gondolattalanságba dermedve, amint épp kilépett a vegyesboltból. Sárga keret vette körbe. Körülötte további felvételek gyűrűje: állóképek, amelyeken egy közlekedési lámpánál várakozik, vagy a járdán sétál.

– A neve Lilja Vitalijevna Ribakova.

– Igen.

– Ez az ön személyi azonosító száma.

– Igen.

A felügyelő kinyújtotta a kezét.

– Kérem a terminálját!

Lilja az olvasóra helyezte a terminálját. Az zölden felvillogott: nem talált rajta tiltott alkalmazásokat, sem csempészett kódokat.

A közbiztonsági felügyelő megérintette Lilja arcmását a kijelzőn, és egy feloldómintát rajzolt rá. A környék madártávlati képe jelent meg, az utcák hálózatára körök vetültek. Az egyik kör fényesebb volt a többinél. A szélén egy sárga pont jelezte a lány tartózkodási helyét.

– Megsértette a szabadlábra helyezése feltételeit – közölte a felügyelő. – Elcsatangolt a kerületéből.

– Az nem lehet. Ebbe a boltba járok vásárolni… tegnap is itt voltam.

– Igen – felelte a férfi. – Tudok róla. A mozgásterét azóta leszűkítették.

– Miért? Nem csináltam semmit.

A felügyelő rajzolt egy újabb ábrát a kijelzőre, és megjelentek Lilja társadalmi kreditpontszámának szivárványszínekben játszó faktorai. Mellette egy piros nyíl lefelé mutatott:

– Mínusz harminc pont a másokra kifejtett pozitív hatást mérő skálán.

– Nem értem, ez hogyan történhetett.

A felügyelő vállat vont.

– Talán éppen ez a baj.

Hazaérve Lilja bepakolta az élelmiszert a hűtőszekrénybe. Amikor kivette a lisztet a poliészterhálós bevásárlószatyorból, és kitette a konyhapultra, egy apró fekete pötty mászott ki belőle. Aztán még egy.

Felemelte a papírzacskót. A rovarok telefúrták lyukakkal.

Zsizsikes.

Remek, gondolta. Már rég megtanulta, hogy ne mondjon ki hangosan szarkasztikus dolgokat. És most már persze vissza sem vihette a boltba.

– Papa!

Vitalij a nappaliban volt. A kötelező hírfolyam zúgott a háttérben a leghalkabb törvényes hangerőn. A képernyőn az elnök emberekkel fogott kezet egy fehér és aranyszínű teremben. A háta mögötti falon a portréja lógott. Az ikonja a kijelző sarkában forgott.

Lilja ezt „három az egyben”-nek nevezte. Persze sosem mondta ki hangosan.

Az apja aludt. A fájdalomcsillapítós tégely mellette hevert a lehajtható asztalkán.

Eltűnt harminc társadalmi kreditpontja. Ez hogy lehetséges?

– Ma nem tudok templomba menni. Belehalok, ha állnom kell. Borzasztóan fáj a derekam.

– Akkor maradj itthon.

Igen – biztosan ez lesz az. „Akkor maradj itthon.” Szavanként tíz pont.

Ha egy óránál tovább állt, akkor hasogatni kezdett az apja oldala. Nehezen tudta elviselni még több fájdalomcsillapító nélkül. Viszont a gyógyszerek rossz hatással voltak az ítélőképességére. Legutóbb a mise előtt vette be őket, és majdnem elnevette magát a szertartás alatt, amikor egy gyerek rossz helyre keveredett, és fenéken csapták a füstölővel.

Az elfojtott nevetése (remélhetőleg) nem tűnt fel senkinek – de ilyesmit nem szabad kockáztatni. Úgyhogy egy héttel később Vitalij nem vett be fájdalomcsillapítót. Állt a templom barlangszerű csarnokában, sápadtan, émelygős zölden, akár a vakolatra festett középkori mártírok. A fogát csikorgatta és keresztet vetett, miközben izzadságcseppek gördültek le a fájdalomtól eltorzult arcán.

Akkor maradj itthon.

Nem lett volna szabad mondania semmit.

Nem – valószínűleg a hallgatásért is levontak volna tizenöt pontot. Vagy talán ugyanígy harmincat. Ki tudja? Még az is lehet, hogy többet.

Vitába kellett volna szállnia az apjával, győzködni, hogy muszáj templomba mennie, közben viszont valahogy érzékeltetni vele, hogy nem gondolja komolyan.

De lehet, hogy ez sem lett volna elég.

Talán éppen ez a baj.

A csökkentett mozgásterében nem voltak boltok. Ha lisztre lesz szükségük, ezután Vitalijnak kell elsántikálnia vásárolni. Már ha az ő társadalmi kreditpontszáma még mindig elég magas. A szomszédok jóindulatára nem számíthattak: kevesen kockáztatták volna a saját pontjaikat, hogy segítsenek másoknak, mivel nem tudhatták, a hatóságok miként értékelik a közbenjárásukat.

Lilja gyanította, hogy az apja erre nem lesz képes. A csípőízülete tönkrement. Már túlságosan rossz állapotban volt ahhoz, hogy kicseréljék.

Viszont a templom itt állt a sarkon. Talán élhetnek kizárólag tömjénen és a Krisztoforosz atya baritonján félig-meddig énekelve előadott közhelyeken. Talán ehetik az áldozati ostyát, amelyet vasárnaponként kell magukba erőltetniük.

Talán kenyérré változtathatják Krisztoforosz atya zengzetes baromságait.

A kenyérről jut eszébe… visszament a konyhába. Ki kell dobnia a zsizsikes lisztet. Egyáltalán megengedhetik maguknak, hogy kidobja? Vagy meg kell enniük a bogarakkal együtt? Hát ide jutottak?

A zacskó sarkán egy nagyobb lyuk tátongott, kiömlött rajta a liszt.

Ami mozgott a konyhapulton, és fekete pettyek nyüzsögtek benne.

Liljára rátört a hányinger.

Aztán szavak formálódtak, ahogy a fekete pettyek alakzatba rendezték a lisztet.

URALKODJ AZ ÉRZELMEIDEN

Ezt nem kellett mondani neki. Lilja hazájában ez volt az első dolog, amit megtanult az ember.

Az apró botokból álló raj liszttel felrajzolta a szöveget, majd letörölte. A szavak helyét egymás után újabb sorok vették át.

BIRNAM-KÉSZÜLÉK A ZACSKÓBAN

HA KÉSZEN ÁLLSZ

NYOMD MEG A HEGYÉT

BARNA LADA NIVA A JÁTSZÓTÉRREL SZEMBEN

MÉG MA

NE VIGYÉL SEMMIT

NEM CSAK ELEKTRONIKUS ESZKÖZÖKKEL FIGYELNEK

HA ELKAPNAK

A BIRNAM EGYENLŐ A HALÁLOS ÍTÉLETTEL

Miután letörölték az utolsó sort, a fekete pettyek lecsorogtak a mosogatóba, és onnan a lefolyóba.

A kamerák persze figyelték a pulzusát is. Meg tudták állapítani a bőre vérellátásának szabad szemmel nem látható változásából. De a pulzusa szinte bármitől felgyorsulhatott – tudtak róla, hogy percekkel ezelőtt közölték vele a mozgástere szűkítését. Lehet, hogy ez járt a fejében. Ez megmagyarázta volna a hányingerét is. A kamerák észlelték a hányingert.

Kinyitotta a hűtőszekrényt, és úgy tett, mintha megnézné, mi van benne.

Hol is vannak a kamerák? Igen… a lisztes zacskó és a liszttel írt szöveg egy vakfolton helyezkedett el.

Egy Birnam. A programozók, akikkel diákként Londonban hat hónapja még együtt dolgozott (ilyen kevés idő telt volna el? hat hónap, de felért egy élettel), „hordozható lyukaknak” nevezték őket. Egyikük sem látott még ilyen készüléket. Azt pletykálták, darabonként több millió fontba kerülnek.

Miért vállalnának miatta ekkora kockázatot?

És persze a Birnam-készülék birtoklásáért halálbüntetés járt.

Halálbüntetés, vagy menekülés.

Választhat.

De kitől kapta?

Átvágott a szűkös konyhán, és kinézett az ablakon, időt hagyva magának a gondolkodásra.

A távolba elnyúló várost valószínűtlen részletek alkották: egy hagymakupola, egy irodaház szürke váza, amely a pusztuló piros cseréptetők fölé tornyosult, lakótömbök rücskös sora. Egy ocsmány tízemeletes épület, amelyet régen „dinoszaurusznak” neveztek. Az előregyártott zöld paneljeivel beburkolva úgy hevert a központi park mellett, akár egy brontoszaurusz oszló teteme.

A város szinte ugyanúgy nézett ki, mint húsz évvel ezelőtt. Eltekintve egy kék üvegből épült, tolakodó toronytól és egy apparatcsikoknak fenntartott új lakótömbtől, amelyet szürkésfehér műmárvány borított, a látkép nem különbözött attól, amit gyermekkorából ismert.

Innen nem lehetett látni az őrbódék hálózatát, amely átszőtte az utcákat. Nem lehetett látni a láthatatlan köröket, amelyek megszabták a „feltételesen kiengedett” állampolgárok mozgásterét. Ezek a körök alkották a város valódi földrajzát. A korlátozások egymásba érő körpályáit.

Londonban azt mondták, hogy a Föderáció polgárainak fele „feltételesen” van. Persze ezeket a számokat nemzetközi civil szervezetek és „külföldi ügynökök” tippelték meg, akiket évtizedekkel korábban örökre kiutasítottak az országból.

Találgatás volt, de valószínűleg elég pontos.

Néha, miközben végigsétált az utcán, Lilja úgy képzelte, meg tudja állapítani, hogy az emberek közül kik vannak feltételesen. Ők azok, akik egy kicsit jobban ügyelnek a lépteikre. Akik túl gyakran ellenőrzik a termináljukat, figyelik a térképen a határokat, nehogy véletlenül átkeljenek rajtuk.

Az ember mindig közel járt ahhoz, hogy elcsatangoljon. Mindig elment a körének legszéléhez. Lilja emlékezett rá, ahogy az állatkertben figyelte az üveg előtt fel és alá sétálgató jegesmedvéket. Kopár sávokat tapostak a kifutójuk füvébe. A határvonalat. És a többi állat – a tigrisek, majmok, oroszlánok – ugyanezt csinálták.

Megjelölték a határt, hogy meddig mehetnek. A területük legszélét. Eddig jöhetek. Idáig, tovább nem.

Minden állatra jellemző ez az ösztön. Tovább akarok menni.

Ez volt a rejtett város. A valódi város: a körök városa. Egyes körök tágasabbak voltak a többinél, magukban foglalták a város jelentős részét. Mások akkorák voltak, mint egy kerület. Megint mások nem nagyobbak egy háztömbnél. Egyre kisebbek és kisebbek, akár a tajték cseppjei egy hullámon. Metszették, vagy magukban foglalták egymást. A kis pont mindegyik hurokban bejárta a határvonal körívét.

Ha eltűntek volna az épületek, és a város zöld mezővé változott volna, akkor a köreiket rovó emberek a talajba taposták volna a határaikat. Rabságuk láthatóvá vált volna a műholdak számára, akár egy lábakkal írt köríves kalligráfia.

Lilja megint azon kapta magát, hogy Londonon jár az esze. Az emlékeiben London behavazott egyetemi udvarként élt tovább. Egy láthatatlan katedrálisból hallatszó templomi harangok kongásaként. Londonban járt, hóna alatt a termináljával szedte a lábát, lehelete hideg kristályfelhőként gomolygott. Ment valahová. Más diákok is jöttek-mentek a naplementében, ösvényeket tapostak a hóba, amelyet megfestett az alkony felhőinek színe.

London nem mindig volt ilyen – közel sem. Szinte soha. De egy pillanat erejéig ilyenné változott. És Lilja mindig ilyennek érezte az emlékeiben, most, hogy azzá a várossá vált, ahová sosem térhet vissza.

Valóban nem? Lehetséges, hogy a Birnam-készülék, a lisztbe írt üzenet a rovarszerű nanobotok rajától kinyitott egy ajtót – egy visszatérés lehetőségét?

Nem itt volt az otthona. Hanem Londonban. Abban a pillanatban érezte, hogy kilépett a repülőből. Az apja itt élt, de többé nem ez a hely jelentette az otthonát. Azért jött vissza, hogy örökre elbúcsúzzon.

Aztán… ide jutott. A szabadsága olyan törékeny volt. Papírmasé. Csak annyi kellett az eltűnéséhez, hogy meglátogassa az apját.

Palmert abban a hitben hagyta a repülőn, hogy ideje sem lesz rá, hogy hiányozzon neki a fiú. Két héten belül visszamegy.

Integetve búcsúzott tőle, miközben a beszállóhíd fénypászmái forogtak körülötte. Csak az ujjaival tett egy apró mozdulatot, mire a gép rászólt, hogy ne mozogjon.

Egy utolsó látogatás az apjánál, aztán teljesen átadhatja magát a szabadságnak.

Még le sem lépett a gépről, amikor kezeket érzett a vállán.

Egy műanyag székben ült a rendőrkapitányságon, és még mindig a „jogairól” ábrándozott. Jogokról, amelyeket Londonban hagyott, az új életével együtt.

Öt óra alatt feltörték a terminálja titkosítását. Lilja kikezdhetetlennek hitte. Találtak egy sebezhető pontot a rendszerében, amivel mégis kikezdték. Egy nulladik napi biztonsági rést, amelyik valószínűleg megtalálható volt a világ összes termináljában, és csak arra várt, hogy csapdába ejtse őt.

Az egyetlen törvénysértő dolognak a terminálján egy titkosított csevegőalkalmazás számított, amelyen keresztül Palmerrel kommunikált. Az egyetlen kapcsolata a fiúval. Vállalta a kockázatot, mert úgy érezte… micsodát is? Hogy maradnia kell valaminek, legalább egy cérnaszálnak, ami a fiúhoz köti. Máskülönben Lilja örökre elveszne. Magában megfogadta, hogy maximum naponta egyszer fog írni neki. Esetleg pár naponta. Minél kevesebbszer, hogy ne vegyék észre.

Elhanyagolható kockázat, gondolta. Ezzel nyugtatja majd magát, hogy vissza fog térni a Föderáció tűzfala mögül. London és Palmer jelentette az otthonát, és szüksége volt erre a kapcsolatra.

Egy segélyvonalra.

Egy tiltott nyugati alkalmazásra.

A letartóztatásának pillanatában eszébe jutott egy passzus Az örök vitából:

Ettől a pillanattól fogva tisztában voltunk vele, hogy az állam mindenhol jelen van. Az államnak nem kellett előkészületeket tennie miattunk: sosem hagyott magunkra bennünket. Meghatározta, hogy milyen hibákat követhetünk el, és eljött, hogy börtönbe vessen minket, amikor ez bekövetkezett.

Miközben beültették a furgon hátuljába, azt hitte, biztosan Állami-Magán Munkatáborba, egy ÁMMT-be viszik. Vagy rosszabb helyre.

A furgon azonban egy parkolóban állt, mígnem egy közbiztonsági felügyelő kinyitotta a hátsó ajtaját, átnyújtotta Liljának a megtisztított terminálját, és közölte vele, hogy „feltételesen szabadlábra helyezték”. A részleteket feltöltötték a termináljára, köztük a mozgási és önkifejezési szabadságának pontos korlátait, beleértve a szórakozási lehetőségeit is. A férfi felolvasta a vonatkozó paragrafusokat. Köszönjük, további szép napot.

A furgon kirakta az otthoni címénél, majd elhajtott, hogy intézkedjen a következő állampolgár ügyében.

Miközben felment a lépcsőn, és belépett a félhomályos lépcsőházba, amelyben ezerszer szaladgált fel-alá gyermekkorában, ráébredt, hogy soha többé nem látja Londont. Soha többé nem látja Palmert.

És amikor az apja ajtót nyitott, és a lány meglátta az elborzadt arcát, arra is ráébredt, milyen hatalmas hibát követett el.

Tönkretett mindent, és nem volt visszaút. Nem lehetett helyrehozni.

A konyhában állva Lilja felvette a hálós bevásárlószatyrot. A kiszakadt lisztes zacskóért nyúlt. Megtalálta benne a Birnam-készüléket.

De hol tűnhetne el? Eszébe jutott: az épületek mögötti szemetesek között volt egy vakfolt. A gyerekek találtak rá, amikor az udvaron játszottak. Ott gyűltek össze, ha titokban akartak játszani.

A gyerekek mindig tudták, hol nincsenek kamerák.

Lilja a vállára vetette a hálós szatyrot.

Nem köszönt el az apjától. Képtelen volt rá. Egy átlagos napon sem ébresztené fel amiatt, hogy elköszönjön, mielőtt bevásárolni indul. Úgy kellett tennie, mintha ez is egy átlagos nap lenne.

Az épület mögött Lilja Vitalijevna Ribakova elhagyta a 0275-0q37858-as számú kamera látóterét, és belépett a technikusok által „vakfoltnak” nevezett területre. A sebessége alapján három másodperccel később újra láthatóvá kellett volna válnia a 0275-0q37878-as számú kamera előtt.

De nem bukkant elő.

3

PALMER

Az Unió

Két órán keresztül várakoztatták Palmert a folyosón egy összecsukható fémszéken. A kosztól opálos ablakon beszűrődő fény szürkébb volt, mint a kinti égbolt.

Palmer még sosem járt Londonnak ezen a részén, de hasonló helyeket már látott. Dolgozott ilyen környéken a városban – leselejtezett, emberi sofőrre tervezett teherautók sora a szögesdrót mögött, szemétlerakónak használt üres telkek, épületek repedezett vakolattal, elcsúszott tetőcserepekkel, vízfoltos betonnal, mohos téglával.

Végül valami cég fel fogja vásárolni az egészet. Legyalulják a telket, és felhúznak egy előregyártott szabadidős központot, ami százszor nagyobb mindennél, ami korábban ezen a helyen állt, éjszakánként pedig hideg, fehér LED-fények világítják majd meg. Végül be fognak vezetni egy automata ingajáratot, ami elhozza ide a Palmerhez hasonló munkásokat.

A kerítésen túl viszont mindig is léteztek ehhez hasonló régebbi korból visszamaradt helyek. Palmer és a többi raktári munkás így kezdte és így zárta minden napját: szürke ablakokon keresztül bámultak a múltba.

A széken ülve figyelte, ahogy az erőtlen napfény felkúszik a falon. Átizzadta az ingét. Látszólag nyugodtnak tűnt – de tudta, hogy ez nem igaz, csupán gyenge álca a szorongása felett. Az izzadás elárulta a valóságot. Minden azon múlt, hogy ezután mi fog történni. Hogy hisznek-e neki.

Végül kinyílt az ajtó. A nő kidugta a kezét.

Később emlékezni fog erre – a nő meleg keze azon a helyen, ahol korábban csak egy halott iparvidék hűvöse érződött.

A bútorokat mintha összeguberálták volna: egy masszív zöld fémasztal, valami régi típusú lámpa, amiből vastag zsinór futott egy rossz helyen lévő konnektorhoz a falban. Ezenkívül egy összecsukható szék volt bent, amelyre leülhetett. A falakat nem díszítette semmi, csak négyszögletes árnyékok a koszban, ahol korábban képkeretek lógtak.

Amikor a nő helyet foglalt, bőrfotelje magas támlája fölé magasodott. Összefűzte a kezét az asztalon, és megszólalt:

– Mesélje el a történetét!

Palmer habozott.

– Próbál rájönni, hogy mit tegyen – folytatta a nő –, és nem akar nekem elmondani semmit. De ha vissza kívánja kapni Lilját, minden részletet el kell árulnia. Maga nem tudja, hogy melyik részlet lehet fontos.

– Képes visszahozni őt?

– Kezdje azzal, hogy elmond mindent. Utána visszatérünk erre a kérdésre.

Később, a busz emeletén, miközben az első ülésen a lába a korlátnak feszült, Palmer érezte, hogy kezd elmúlni a beszélgetés okozta izgatottság. A busz kanyargott a komor városi éjszakában, az utcai lámpák fényét pedig elkente az eső. A fiú gyomra egyre jobban felkavarodott, amikor a jármű a maga durva, embertelen módján befordult egy-egy sarkon.

Jó érzés volt beszélni a dologról. Hónapokon keresztül senki sem hallgatta meg. Vonszolta a történetét egyik kormányirodából a másikba. Megmutatta nekik Lilja utolsó üzeneteit, és elmesélte, hogy a lány még egyszer utoljára visszament meglátogatni az apját. Hogy elvesztették a kapcsolatot, miután a gépe földet ért. Hogy előre megvette a jegyet a visszaútra, kifizette, de nem szállt fel a gépre. Lilja vissza akart jönni.

– Talán meggondolta magát – vetette fel az egyik kormányzati bürokrata.

Lilja azonban nem elhagyta őt. Hanem elrabolták. Ezt próbálta megértetni velük hónapokon keresztül, miközben sorra járta a hivatalokat.

Senki sem hallgatott rá.

Aztán felhívta az a nő. Megígérte, hogy végighallgatja.

– Nem értem, miért nem érdekel senkit – mondta neki Palmer a telefonba. – Valakinek nyoma veszett. Eltűnt. Lehet ugyan, hogy nem itteni állampolgár… ez viszont még nem jelenti azt, hogy egy senki. Ettől még ő is ember.

– De minket érdekel. Ezért hívtam fel.

És végül abban a nyomasztó irodában mindent elmondott a nőnek.

Ott kezdte, amikor Liljával megismerkedtek egy névtelen romkocsmában egy kelet-európai acélmű közelében, ahová be lehetett ülni poncsóban kézműves söröket kortyolgatni, miközben dübörgött a zene, az eső pedig befolyt a lyukakon, amelyeket egy rég véget ért háború bombái és repeszei hagytak.

A turisták minden felületet telepingáltak graffitikkel. A nevükkel, obszcén rajzokkal, mélynek szánt gondolatokkal az életről, kommentárokkal arról, hogy milyen borzalmas dolgok történtek ezen a helyen – olyasmik, amikre igyekeztek tekintettel lenni, de nem sikerült nekik. A falat egy vállán Kalasnyikovot viselő Buddha festett mása díszítette. Valaki próbált mélyen ironikus lenni. Több száz turista firkálta fel a nevét Buddha testére.

Lilja egy lépcsősor tövénél állt az egyik kezében söröspohárral, a másikban pedig Az örök vita című könyvvel. Elnézett jobbra, elnézett balra. Észrevette a fiút. Észrevette, hogy a fiú is észrevette őt, és leült az asztalához, mintha felismerte volna.

Palmer emlékezett az asztalra, amelyiknél ültek: egy hatalmas, fából készült kábeldob alkotta, amelyen himlőhelyekként éktelenkedtek a golyók ütötte lyukak. Lecsiszolták, nehogy valaki megszúrja magát italozás közben.

Bárhová is utazott, ez maradt a történelemből: a szúrós részeket lecsiszolták.

A színes égősorok alatt a szórakozó vendégeket figyelte. Később felidézve a jelenetet úgy érezte, mintha végig a lányra várt volna. Pedig nem rá várt – hanem arra, hogy történjen valami.

Lilja leült az asztalhoz. Palmer a könyvéről kérdezte.

– Nem merem kinyitni – felelte a lány. – A hazámban be van tiltva… de amint leszálltam a gépről, megláttam egy angol nyelvű kiadást a reptéri könyvesboltban, és megvettem. Ez tegnap történt. Még mindig félek. Csak hurcolom magammal… Otthon… a Föderációban… halállal büntetik, ha valaki elolvassa. Halálbüntetés jár azért is, ha valaki hangosan idéz belőle egy mondatot.

– Szóval… nem A kis herceg.

– Nem ismerem A kis herceget.

Pár perccel később a lány ismét megszólalt.

– Szeretnék elmenni innen.

– Miért? – kérdezte Palmer.

Lilja a golyó ütötte lyukakra és a tüzérségi ütegek medvekarmolásra emlékeztető nyomaira mutatott.

– Az én országom tette ezt ezekkel az emberekkel. Utálom, hogy a vendégek vidáman járkálnak ezen a helyen. Fikarcnyit sem érdekli őket ez az egész.

Onnantól fogva együtt voltak. Együtt mozogtak egyik szállóból a másikig, hátizsákos turistáknak szánt új útvonalakon, ahol az ember nyugodtan megihatja a sörét és a felesét, miközben a régmúlt háborúinak és nyomorának sebhelyeit csodálja.

Együtt sétáltak a védgátak mentén, amelyek mögé odaképzelhették az óceán által mostanra visszafoglalt természetes partvonalat.

A védgátakon túl viszont mesterségesen létrehozott fövenyek terültek el, amelyek fehér homokját automata teherkocsik hátuljáról öntötték ki. Leégett emberek tartottak a forró fémszékek felé, vagy vetették bele magukat a hullámzó tengerbe.

– Miért engem választottál? – kérdezte a fiú hónapokkal később.

– Te voltál a legangolabb ember, akit valaha láttam.

Londonban naponta találkoztak. A lány ösztöndíja csak egy hajszállal volt kevésbé nyomorúságos, mint a fiú munkabére. Találtak egy lakást. Vettek néhány bútort.

A párkapcsolatuk úgy kezdődött, hogy közösen kezdtek csinálni dolgokat, anélkül, hogy beszéltek volna róla, mit is csinálnak vagy miért.

Nehéz volt ezt elmagyarázni a nőnek abban a sivár helyiségben. A dolgok… egyszerűen megtörténtek, anélkül, hogy Palmer vagy Lilja előidézte volna őket.

Sőt – és erre a nő hívta fel a figyelmét beszélgetés közben –, elég sok mindent nem beszéltek meg Liljával.

A fiú számára ez akkor logikusnak tűnt – a lány nem mesélt neki a hazájáról, mert azt fájdalmasnak találta. Nem mesélt a tanulmányairól vagy a munkájáról sem, mert ő úgysem értette volna. Matematikával meg számítógépekkel foglalkozott.

Palmer nem értett a számítógépekhez. Ő csak azokat az eszközöket látta bennük, amelyek közölték vele, hogy honnan hová menjen a raktárban. Megmondták, mikor nem beszél elég gyorsan, és mikor tarthat szünetet. Megmondták, mikor mehet ki a mosdóba. A számítógépek megvágták a fizetését, ha öt percet késett. A számítógépek gondoskodtak róla, hogy kapjon két és fél százalék bónuszt, ha háromszor egy héten lement az edzőterembe. A számítógépeket nem érdekelte, ha fájt a térde. A számítógépek videós animációkat küldtek neki arról, hogyan haladjon gyorsabban, hogyan érje el a tárgyakat hatékonyabban, hogyan „optimalizálja a mozgását”.

A számítógépek szabták meg, mit és hogyan csináljon. Mindössze ennyit tudott róluk.

Palmer erről nem akart beszélgetni Liljával. Ki akart volna? Ahogy a jelentéktelen munkájáról vagy a jelentéktelen gyerekkoráról sem. A saját kitartó jelentéktelenségéről, amikor a lány nem volt a közelében.

Úgyhogy ő nem mesélt a raktárról, a lány pedig nem mesélt arról, hogy mivel foglalkozik az egyetemen.

Hogy beszélgettek-e egyáltalán? Folyamatosan azt tették. De a jelenről beszéltek. Hogy mit olvastak. Hogy milyen tartalomfolyamokat néztek meg. A lány a számítógép által generáltakat szerette. Rajongott értük. Mindent megtanítottak neki arról, hogyan gondolkodjon nyugatiként.

Az ő hazájában betiltották a nyelvi modelleket, amelyekkel ezeket a tartalmakat írták. A kormánya azt állította, hogy ezek a modellek teli vannak nyugati előítéletekkel. A Föderációban saját öncenzúrázó, hazafias gépeket használtak, hogy történeteket írjanak az állampolgároknak. És hogy miről szóltak? Arról, hogyan legyenek jó emberek. Ugyanazokról, mint az itteni történetek, Lilja hazájában viszont máshogy tudott valaki jó ember lenni.

Hogy jók voltak-e a történetek a hazájában? Igen, nagyon is – épp ez jelentette a bajt.

Palmer utálta a géppel előállított történeteket. A lány kedvéért végigülte őket, de jobban szerette a művészfilmeket – amelyekhez igazoltan nem használtak gépi szöveggenerátort, hús-vér emberek írták és forgatták le őket. Nem bánta, ha a művészfilmes tartalomfolyamokra drágább volt az előfizetés. Megérte: a géppel gyártott drámák ezernyi történetet elmeséltek, mégis mind egyformának tűnt.

Aztán az egyik este a lány diorámákat vitt haza. Egyet-egyet mindkettőjüknek.

Azt mondta, ez egy egyetemi feladat. Egy új típusú interfészen dolgozott. Neurális hálózatok között létrehozott összefonódás. Drót nélküli hidak ember és számítógép között, kísérleti videójátékokhoz és személyre szabott VR-tartalomfolyamokhoz, amelyeket nem korlátozott a távolság. A felhasználó végül pusztán a gondolatai erejével irányítani tudja majd az avatárját. Sőt, akár élhet is a játékban, mintha ébren álmodna.

Palmer gyakran érzékelte Lilja éles elméjét, a zsenialitását, ezen az estén azonban testközelből, a maga teljességében szembesült vele. A páratlan tudásával…

És a köztük lévő távolsággal is. Palmer az a fajta ember volt, akinek számítógépek mondták meg, mikor menjen vécére. Lilja viszont az a fajta ember, aki olyan számítógépeket tervezett, amelyek példátlan dolgokat tudtak véghez vinni.

Ám a diorámák egyelőre csak prototípusok voltak. Lilja szerette volna, ha Palmer segít bétatesztelni őket.

Havazott aznap este – ez manapság a leghidegebb teleken is ritkaságnak számított. A hó nedves halmokban fehérlett az utcai lámpák fényében, és rögtön elolvadt, ahogy a járdához ért. Palmer emlékezett az odalent elhúzó kocsik sziszegő zúgására.

Leültek a diorámák elé. Nem tettek mély benyomást a fiúra. Egyszerű, négyszögletes dobozok voltak, nem nagyobbak a tenyerénél, szürke fémből készültek, egyik oldalukon nyílással. Csak üres fémdobozok. Palmer felvette a lánytól kapott fejhallgatót – egy ormótlannak tűnő, 3D nyomtatóval készült koronát. Nagyon béta. A lány is felvette a sajátját, majd bevették a tablettákat.

Enyhe hallucinogének, magyarázta Lilja, fogékonyabbá teszik a neurális hálózatot az összefonódásra. Aztán alakzatokat rajzolt a dobozokhoz csatlakoztatott iskolai termináljának kijelzőjére – nagy, nehéznek tűnő holmi volt, amilyet addig Palmer még sosem látott, és nem is találkozott vele újra azt az éjszakát követően.

A fiú a fémdobozba bámult, ahogy a lány kérte, de nem számított semmire. A gyógyszer hatni kezdett, és azon kapta magát, hogy kacarászik a nevetséges helyzeten. Hogy milyen komolynak tűnik a lány, miközben a saját dobozába bámul.

Ám aztán a doboz belseje világítani kezdett. Színes fényfüggöny töltötte be a kis teret, osztódva domboldallá, égbolttá, fűzfává változott – és egy fiatalemberré, aki egy fa tövében könyvet olvasott.

Nem olyan volt, mint egy képernyő – inkább hologramra hasonlított. Viszont teljes kidolgozottság jellemezte – megjelent egy világ, és hiánytalan részletgazdagsággal betöltötte a teret a dobozban.

Amikor Palmer közelebb hajolt, még a könyv címét is ki tudta venni: A kis herceg.

Lilja diorámájában a Temze folyt a Parlament előtt. A vízen egy kis evezős csónak úszott. A csónakban pedig egy férfi és egy nő ült, akiknek az arcát Palmer nem látta, mert nem az ő irányába néztek. De tudta, hogy ők azok ketten, Liljával, együtt.

– Mi ez a játék?

– Ez nem játék. Ez van benned. Vagyis… nem egészen. Ez annak a fordítása, ami benned van. Egy állapot.

– Ez hogyan lehetséges?

A lány pupillái kitágultak a gyógyszerektől. Amikor Palmer megmozdította a fejét, az egész helyiség eltorzult, mint amikor a szél belekap egy zászlóba.

– Még dolgozom rajta, hogy rájöjjek – felelte Lilja. – Viszont érdekelne valami… Én hol vagyok a diorámádban?

– Te vagy a fűzfa. És a domb és az ég. Még a könyv is. Ez mind te vagy.

A kis, közös garzonlakásukban a két dioráma egymás mellett állt az asztal közepén.

Palmeré most egy hangyafarm keresztmetszetét mutatta. Hangyák jártak a homok alagutakban, buzgón gondozták a petéket és élelmet hordtak.

A diorámája napokig így nézett ki. Még egy hangyát is talált benne, amelyikről úgy vélte, hogy ő maga. A Palmer hangya. A tora világosabb volt, mint a többié. Ugyanazokon az útvonalakon járt, ugyanúgy tüsténkedett, akár a többiek. De néha megállt, és felemelte a fejét, mintha hallgatózna, hogy mi van az üvegen túl. Aztán a társai nekiütköztek, megböködték, és ő folytatta az útját.

Lilja diorámája heteken át változatlan maradt. Egy erdei tisztáson egy lány fel-alá járkált, oda-vissza a fák sötét sora előtt, amelyben olyan sűrűn álltak egymás mellett a fatörzsek, hogy át sem lehetett volna férni köztük. Járkált, aztán leült, aztán felállt és megint elindult. Néha felnézett az égboltra. Semmi több.

Palmer arra kezdett gyanakodni, hogy bármilyen összefonódás is kötötte a lányt a diorámájához, az feltehetően elromlott. Végső soron meddig tarthat ki egy ilyen holmi, ha a lány messze jár? Talán a diorámája egy ismétlődő ciklusba ragadt. A legutolsó érzelmeinek felvételében, mielőtt a kapcsolat megszakadt.

De most új kép látszott rajta. A lány az erdő mélyére került. Éjszaka volt, és vastag fatörzsek vették körül. Lilja egy kis tábortűz mellett ülve melengette a kezét, miközben a lángokból szikrák emelkedtek fel, és a dioráma határa felé szálltak.

Ez van benned. Vagyis… nem egészen. Ez annak a fordítása, ami benned van. Egy állapot.

Valami megváltozott a lányban, bárhol is járt.

Életben volt, és valami megváltozott.

Palmer most ezt gépelte be üzenetként a termináljába, és elküldte az egyetlen embernek, aki az elmúlt hónapokban meghallgatta. Közben remegett.

MEGVÁLTOZOTT A DIORÁMÁJA. VALAMI BIZTOSAN TÖRTÉNT VELE.

Figyelte, ahogy Lilja avatárja melengeti a kezét a tűz felett.

A szikrák olyan közel lebegtek a dioráma pereméhez, mintha mindjárt átkelnének a fiú világába, és megperzselnék a faasztal csupasz felületét.

A dobozhoz tartotta a kezét, mintha érezhetné a tűz melegét.

A terminálja jelzett.

MARADJON OTTHON. ÚTON VAGYOK

4

AZ ELNÖK/NYIKOLAJ

A Föderáció

Az elnök a felé tartó dr. Nyikolaj Agapovot figyelte.

Kínszenvedés volt nézni, ahogy az emberek vonszolták magukat, megrekedve a zselatinos légkörben. Kínszenvedés volt hallgatni az akadozó, elhebegett szavaikat.

Amikor követelte, hogy gyorsítsák fel a gondolkodási folyamatait az átlagos agy háromszorosára, az elnök nem sejtette, hogy ez ilyen hatással jár majd.

A saját mozdulatait is lassúnak érzékelte, de azok legalább kecsesek és fegyelmezettek voltak. Mire megszólalt, addigra megvizsgálta azoknak az arcát, akikhez beszélt. Felmérte a hangulatukat, és ehhez igazította a válaszát. Gondosan választotta ki a szavait. Mi a szándéka ezekkel a szavakkal? Megnyugtatni? Vagy áthatolni a páncéljukon az alatta lévő sebezhető ponthoz, akár egy irányított töltettel?

Másoknak cél nélkül járt a szája, csak azért, hogy beszéljenek.

– Jó reggelt, elnök úr – szólalt meg Nyikolaj.

Ez nem beszéd volt, inkább nyökögés a lelassult idő viszkózus rétegeiben.

Az elnök már nem kívánt jó reggelt senkinek. Többé nem bocsátkozott tét nélküli csevegésbe. Túl fájdalmas volt hallgatni, ahogy mások nyáladzva kipréselik magukból az elharapott mondatfoszlányaikat.

Nyikolaj végre megállt előtte. Az elnök újra a külvilágra koncentrált. Az orvos felhúzta az elnök ingujját. A hagyományos módon ellenőrizte a pulzusát a csuklóján, számolta a szívdobbanásokat, miközben figyelte egy drága mechanikus óra másodpercmutatóját.

Nyikolaj Agapov volt az egyetlen emberi lény, aki megérinthette. Miközben az elnök nézte, hogy a keze, a sötét szőrrel borított májfoltos keze közelít az övéhez, mindig félre akarta ütni. Ám amikor az érintés bekövetkezett – az ujjak, az egyedüli bőrfelület, ami érintkezhet a vezető testével, kitapintották a pulzusát –, azt kellemesnek érezte.

Talán helyre lehet hozni, ami elromlott benne. Talán a doktor ismeri a megoldást.

De amint az elnök elgondolta ezeket a szavakat, máris tudta, hogy nem igazak. Ma reggel a tükörbe nézett. Látta. Látta a halált. Megint rátalált.

Felül kell kerekednie rajta. Ismét.

– Szóval?

Nyikolaj érezte az elnök pulzusát, akár egy suttogást a hüvelykujja alatt. Az elnök arcára nézett, amit úgy terveztek, hogy kellőképpen emlékeztessen az előző elnöki arcra, ezzel egyfajta bizalmat ébresztve, de ne hasonlítson rá túlságosan. Ne annyira, hogy felhívja a figyelmet arra, amit mindenki tudott, ám senki sem mondott ki.