Kádár Annamária,
Káplár Mátyás,
Koltai Mária,
Lukács Liza,
Pál Ferenc,
Szabó-Bartha Anett,
Tóth Borbála,
Tóth Erzsébet Fanni

AMIKOR A MÚLT JELEN VAN

Transzgenerációs öröklődés, sémák, traumák,
kötődési zavarok

Copyright © Szerzők, 2023

Szerkesztette: Gutman Bea

Borítóterv: Kovács Tamás

Hungarian edition © Kulcslyuk Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

ISBN 978-615-6471-44-4

Felelős kiadó: Hasenfracz Péter

Tördelő: Jeges Erzsi

Kulcslyuk Kiadó

www.nyitottakademia.hu

Köszönjük a vásárlást a szerző és a kiadó, valamint a terjesztő nevében is. Vásárlásával támogatta, hogy Magyarországon az elektronikus könyvkiadás fejlődni tudjon, a digitális kereskedelemben kapható könyvek választéka egyre szélesebb legyen. Köszönjük, és reméljük webáruházunkban hamarosan viszontlátjuk.

A könyv a kiadó írásbeli jóváhagyása nélkül sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, sem írott, sem elektronikus sajtóban, beleértve mindennemű internetes közlést is.

Dr. Tóth Erzsébet Fanni

Téged hogy hívnak?

„Elmesélek neked valamit. A nevemet, kérlek, ne írd le, mert ez nálunk tabu. Az öregek mindig beszéltek róla, mikor olyan gyerecske voltam, hogy a papok elvették a nevünket, de nem mondták pontosan, hogy ez mit jelent. Én meg már öregségemre raktam össze, hogyan történt a dolog.” Így kezdődött nemrégiben egy beszélgetés egy vidéki település kockaházának nappalijában. Megsárgult papírlapok, hullámos szélű régi fotók, helytörténeti könyvek gondosan megjelölt lapjai várták az asztalon, hogy az elsusogott történethez tanúbizonyságot szolgáltassanak. A mesélő, egy nyolcvanéves nő már régen találkozni akart velem. Az utcabeliektől hallotta, hogy engem érdekel a múlt, hogy én „öregekkel beszélgetek olyan mindenről”. Tekintetéből úgy tűnt, bennem volt minden bizodalma. Tőlem várta a megerősítést, hogy ami az ő családjukban történt, amiről sokáig senkinek sem szabadott konkrétumokat tudnia és beszélnie, az valós. Hogy „AZ” tényleg megtörtént és hogy „ANNAK” bizony máig következményei vannak.

Azt mondják, a családi emlékezet általában két vagy három generációt fog át. Azaz ez idő alatt az olyan események, történetek és élmények, amelyek fontosak voltak egy család tagjai számára, a szülőktől a gyerekeknek és az unokáknak is továbbadódnak. Egyes családoknál azonban a családi emlékezet még hosszabb időtartamot is lefedhet, különösen akkor, ha a család nagyon tudatosan őrzi és ápolja történelmét és hagyományait. És olyankor is, amikor egy esemény alapjaiban rengette és határozta meg utána azt, akik a családtagok lettek.

A történet, amely ebben a vidéki kockaházban engem várt, különösen régre kanyarodik vissza. Néhol ködös, néhol éles részleteivel már több mint másfél évszázada generációról generációra tovább öröklődött, és évente legalább egyszer, amikor az Annák ünneplik a névnapjukat, némiképp igazolást is nyer. Egyik főszereplője, János, egy évvel az 1848–49-es szabadságharc leverése után, 1850-ben született. Fájós lábú beszélgetőtársam a helytörténeti kiadványok gondosan megjelölt lapjain mutatta, hogy a férfit római katolikusnak keresztelték, és a népszámlálási adatok szerint öregkorában sem írni, sem olvasni nem tudott. János szülőfaluja plébániáján az ácsmesternek besegítve ismerte meg későbbi feleségét, aki ott szolgálóként dolgozott. Akkoriban a plébánia a falu legfontosabb és egyik legnépesebb épülete volt. Hosszú leírások bizonyítják, mutatja mindet felsorakoztatva az asztalon, hogy a településen a két papot legalább egy káplán segítette az egyházi feladatokban. A hatalmas régi épületben lakott még a kántor a feleségével és a gyerekeivel, a szakácsnő és a két-három szolgálólány is. Nem volt ritka, hogy ha valamelyik pap idős édesanyja ápolásra szorult, ő is a plébánián élte élete utolsó éveit. Az udvaron több száz szárnyas, tehenek, malacok egy további család gondjaira voltak bízva, akik a főépület mögött egy gazdasági épületben lakhattak a szolgálatukért cserébe. A mindig hangos, zsúfolt, mozgalmas helyen még a falnak is füle volt, s a mai fogalmaink szerinti magánéletre nem volt lehetőség. Idős elbeszélőm szerint ez volt talán az egyik fő probléma.

Na, de térjünk vissza Jánoshoz. A családi legendárium szerint a férfi gyerekkora óta ezermester volt. Úgy mesélik, a papoknál is megállta a helyét, mert a munkálatok befejezése után nem sokkal az esperes felajánlotta neki, hogy vállalja el a falu széli kápolna és az azt körülvevő kisebb erdő, szőlőskert és szántóföldek gondnokságát. János a gazdaságba már nős emberként, a plébánián megismert (ott szolgáló) fiatal feleségével költözött be. A történet meseszerű lehetne: szólhatna szépen gyarapodó vagyonról, sorban született gyerekekről, édenkerti boldogságról. Az „ingyenszállásnak” azonban nagy ára volt. Az esperes rendszeres látogatása! Az egyházi vagyont ő igencsak tágan értelmezve úgy vélte, a falu tekintetétől távol a korábban nála cselédeskedő fiatalasszonyra is igényt tarthat. Bár János sokat volt a földeken és lefoglalta a rengeteg mezei munka, egyszer valahogy szemtanúja lett a kétszeresen is tiltott tettnek.

„Mit gondol, kedves, szépapám mit csinált velük?” – szegeződött nekem a hirtelen kérdés. Traumakutatóként az első, ami átszaladt az agyamon, hogy talán agyoncsapta őket helyben, és a család ezt a tragédiát mély titokként, szégyenként cipeli azóta is. De az a lehetőség is eszembe jutott, hogy János a jó állását féltve meghunyászkodott: csendben tűrte, hogy a „háta mögött történjenek a dolgok”, sőt, falazott is a papnak, hogy a falu a szájára ne vegye őket. Egyik sem tükrözte a valóságot. A büszke férj az asszonyt azonnal elkergette, a kisfiukat magához vette, és a szó legszorosabb értelmében csapot-papot hátrahagyva költözött vissza a faluba, a szülei házába. A falu tudta is meg nem is, mi történt a szent helyen. Suttogtak sok mindent arról, hova lett a feleség, s az utcán még sokáig méregették, kire hasonlíthat a fiú. A papra meg csak legyintettek, és nagyokat nevetve rajta, a háta mögött vén kecskének hívták. Évek teltek el, míg János úgy-ahogy ki tudta heverni a vele történteket. Amikor a szomszéd településről ajánlottak számára egy jóra való fiatal leányt, Pannit, végre valamelyest ismét bízni tudott a női nemben. Meg tetszett is neki a nála sokkal fiatalabb hajadon. Úgy illett volna, hogy tisztességesen feleségül is vegye őt, elvégre mindketten egyedülállóak voltak. A papok azonban, a családi emlékezet szerint, a széles környéken összezártak mögötte. Aki az egyházat egyszer „botrányba sodorta”, ha ártatlan volt is, a 19. század végén áldásra már nem számíthatott. Jánost továbbra is házas embernek tartották, válási kérelmét többször és gondolkodás nélkül sodorták le az asztalról. Panni, a nála jóval fiatalabb lány, aki a múltról mit sem tehetett, ugyan odaköltözhetett hozzá, de vállalnia kellett a következményeket is. Együttlétük vadházasságnak, a kapcsolatukból született gyerekek törvénytelennek minősültek. Első közös kisfiuknak (aki egyébként az apja keresztnevét kapta) az anyja vezetéknevét kellett viselnie, hiába éltek egy fedél alatt a szülei és ismerte el őt teljes jogú utódjaként az apja. A kapcsolat a nehézségek ellenére is évtizedekig kitartott. Először János halt meg, őt a helyi papok, bár életében többé nem gyónhatott és áldozhatott, még az egyházi szertartás rendje és módja szerint temették el. Amikor viszont Panni is örökre lehunyta a szemét, ő még holtában sem számíthatott megbocsátásra. Bűnös nőként csak a temető árkában hantolták el, lobogók és harangszó nélkül. Ott, ahol a csavargókat, bűnözőket. A nő, aki nem is ismerte „elődjét”, az első feleséget, aki mit sem tehetett az egykori pap csábításáról és tiltott gyümölcs utáni vágyakozásáról, bűnhődött meg életében és holtában is. „Igazi vezetéknevünket a papok elvehették, de a keresztneveinket máig nem tudták!” – zárta le a történetet az idős asszony. Ma, közel százötven évvel később is Panni, Anni, Anna, Anita minden elsőszülött lány a családban. Senkit nem köteleztek rá, de mindenki tudta a dolgát…

Az elmúlt két évtizedben számtalan hasonló történetet hallottam, jegyeztem fel és elemeztem, írtam meg újságcikként, meséltem tovább egyetemi tananyagként. Az évek során egyre többen kérdezik tőlem, hogy miért érdekelnek ennyire ezek a poros régi mesék. Meg azt is, hogy időközben miért lett olyan népszerű a transzgenerációs traumák témája, amikor korábban szinte semmit nem lehetett erről hallani. Tudakolják, szerintem miért és hogyan kellene a múltban vájkálnunk, hogy a nagyon más tempójú jelen problémáit felismerjük és megoldjuk. Sorolják, mennyi divatos könyvet látnak a boltok polcain a témában, s lépten-nyomon ilyen videók jönnek velük szembe az interneten is. S a faggatás után szinte mindig oda lyukadnak ki, hogy ha egyedül maradnak a transzgenerációs trauma kérdésével, és a saját családjuk tükrébe kellene belenézniük, bizony zavarba jönnek. Mert tudják, hogy apáik szenvedtek – ki nem szenvedett a 20. században, amelyben két világháborút, vagyonelkobzást, forradalmakat kellett átvészelni? De a mérleg másik serpenyőjében ott van az is, hogy ugyanebben a 20. században, főleg a második felében, a legtöbbeknek már volt hol lakniuk, járhattak iskolába, szakmát tanulhattak, voltak, akik többet is… És ezzel meg is kérdőjelezik, volt-e egyáltalán nekik, személyesen olyan traumájuk, amivel igazán foglalkozniunk kellene, vagy amit ők a gyerekeiknek, unokáiknak tovább fognak örökíteni. A hosszú fejtegetéseket gyakorta azzal zárják, ők sok könyvet elolvasva továbbra is bizonytalanok, hogy pontosan hogyan is fogjanak neki a családi vagy az egyéni múlt feldolgozásának, s ha már hozzákezdtek, hogyan beszéljenek erről saját gyerekeiknek…

Nincs olyan, hogy túl korán!

„Élt egyszer egy király és annak egy lánya, aki szép volt, de olyan büszke és pimasz, hogy nehéz volt számára férjet találni…” – olvasta fel a kislányom egy gyönyörűen illusztrált mesekönyvből. Amint felfogta, mit jelentenek az elhangzott szavak, meghökkenve megállt, és kérdő tekintetét rám szegezte. Hallotta már a mindenkivel szembeszálló Marie Curie és Rosa Parks meséjét is, ezért most kétkedéssel fogadta, mit kapott a kezébe. Hogy itt a véleménye mibe sodorta a fiatal lányt.

„Nem érdekel, mit mondasz! Az első koldus lesz a férjed, és innen is takarodsz! – szólt a mesében az apai ítélet, és azonnal utána a lányom kérdése: „Mi ez a furcsa mese…?”

Mindkettőnket rendkívül felzaklatott, ahogy tovább bonyolódott a híres, elvileg gyerekeknek szánt történet. Például az újdonsült férj kioktató monológja, amely szerint a felesége semmihez sem ért, és még a saját ennivalójának az árát sem képes megkeresni. Vagy a lovagi álruhában felbukkanó férfiról szóló részlet, aki darabokra töri az eddigre már csak a piac sarkában kuporogni, reszketni tudó lány összes csuprát. S a mese csak folytatódott tovább. Jött a büntetésnek az a foka, amikor az ajtóban rongyos ruhában megbúvó lányt királyként megjelenő férje minden zokogása és könyörgése ellenére mégis bevonszolja a bálterem közepére, hogy a gazdag vendégek nevetségének tárgyává tegye. Aztán ahogy lenni szokott, a sok megpróbáltatás után mégis „boldog” végkifejlete lett a mesének. Itt éppen az, hogy a sorozatos kegyetlenkedések áldozatául esett lány többé már nem az erdei viskóban, hanem a királyi palotában élhetett tovább. Udvarhölgyek jöttek érte, előre elkészített ruhába öltöztették, oltár elé vezették, hiszen az engedelmesség összes leckéjét alaposan megtanulva, most már ismét méltóvá vált arra, hogy visszatérhessen oda, ahonnan elindult.

Talán mostanra nyilvánvalóvá vált, hogy ezt a történetet Rigócsőr királyfiként ismerjük, s máig benne van szinte minden „legszebb meséink” gyűjteményben. Az 1800-as évek eleji feljegyzése óta számos nyelven nyomtatásban, hangjátékként és operaként is eljutott a gyerekekhez. A 20. század második felében pedig nem volt olyan évtized, hogy legalább egy filmfeldolgozás ne készült volna belőle.

De vajon miért tartjuk még manapság is méltónak arra, hogy a legszebbek, a legfontosabbak közé sorolva adjuk kicsi gyerekeink kezébe? – gondolkodtam el rajta. S ki lesz az, aki, miután generációk nőttek fel rajta, végre a világban szétkürtöli, hogy mennyire veszélyes, ha a családon belüli erőszakot rózsaszín mázba (királyi köntösbe) burkoljuk, és gyönyörű illusztrációkkal díszítjük? Hiszen számos kutatásból, híradásból s a szomszédságból is tudjuk, hogy az ilyen történetekben – bármilyen „régiek” és „klasszikusak” is – soha nem lesz „boldogan éltek”, sokkal inkább jön a „mindannyian belehaltak”. A valóságban az ilyen sorozatos megalázás, családtól és barátoktól való elkülönítés és durva bánásmód után, az erőszaktevő oldalán senkinek nem jobbra, hanem (költözzön bár vissza az erdei viskóból a saját házába) még inkább kiszolgáltatottra fordul a sora…

Persze a régi minták, a belénk kódolt engedelmesség süketté és vakká tehet minket a szakértői intelmekre. Ha magunk is bántalmazott gyerekként, iskolai terror kiszolgáltatott áldozataként nőttünk fel, későbbi életszakaszainkban ezt a Grimm-mesét jó eséllyel a címszereplő szemszögéből értelmezzük majd. Régi mintáink, a bennünk rettegő, védtelen kicsi gyerek azt fogja mondatni velünk, hogy nekünk hallgass a nevünk. Valószínűsíthető, hogy önvédelemből együtt fogunk érezni a kigúnyolt királyfival, aki bár házassági reménnyel érkezett, hoppon maradt, és még egy csúfnevet is kapott a kevély lánytól a nyakába. S biztosan lesznek olyanok is, akik azt mondják majd, hogy az apa döntése is igazságos volt. Akik már kora gyerekkorukban megtanulták, hogy az ellenszegülést még jó időben orvosolni kell. Megtörni az akaratot, különben, ahogy sokat hallották maguk is, „nem lesz jó vége…”. Elvégre mégsem nőhet az ember fejére egy engedetlen kölyök! Minél hamarabb megtanulja, mi a tisztelet, annál jobb lesz neki!

Az én fülemben is ott cseng a „Jaj, jányom, ha olyan erőszakos, akkor csináld, amit mond. Maradj csendben, és tűrj, akkor talán könnyebben szabadulsz” túlélési stratégia. Évszázadokig úgy tartották, hogy aki ezt nem hallgatta meg, az saját vesztébe rohant. Így járt a közvélekedés szerint az a 18 éves Ilonka is, aki csupán néhány háznyira lakott onnan, ahol én felnőttem. Nem emlegették sokszor, de ha szóba került, keserű sóhajok kísérték a nevét. Hajadon lány volt, aki az őt kiszemelő, verekedős, iszákos hírében álló szomszéd fiúnak sokszor megmondta, hogy nem. A legény hónapokig képtelen volt elviselni a döntést: hízelgett, zsarolt, könyörgött, öngyilkossággal is fenyegetőzött. Számára nem létezett más, csak az ő saját igazsága. Végül egy viharos áprilisi éjszakán a már korábban a lány udvarában lévő szalmakazalba rejtett vadászpuskával agyonlőtte Ilonkát. Dédanyám haláláig elszörnyedve mesélte, hogyan látta az elborult elméjű, magában beszélő gyilkost a szederfák alatt csörtetni. Innen jött a „ha olyan erőszakos, ne ellenkezz vele” tanácsa.

Már felnőtt voltam, amikor a levéltárban kikerestem ennek a tragédiának a részleteit. Az én szívem is összeszorult, amikor tudatosult bennem, hogy a korabeli sajtó és a bíróság is csak az elkövető érdekeit tartotta szem előtt. „Visszautasított szerelmesnek” nevezték őt, az eseményeket pedig „szerelmi drámának”. Az országos napilap „Egyszer volt egy leány, aki úgy játszott a legénnyel…” címmel tudósított a tragédiáról. Az újságíró szerint a gazdalány „csilingelő, gúnyos kacagással” kosarazta ki a nincstelen legényt, aki „olthatatlan szerelemre gyulladt iránta”. Az áldozatot „viruló szépségűnek” írja le, aki bármilyen módos gazdát választhatott volna, s úgy gondolta, csak nem megy hozzá a templom egeréhez! Pedig, állítja a cikk, Jóskának „volt két dolgos keze, és bizott abban, hogy szorgalmával, lelkiismeretes munkájával viheti annyira, hogy nyugodt és megelégedett otthont teremthet élete párjának”. Mivel a tanúk nagy része is a fiú pártján állt, és az esküdtszék is úgy vélte, a tettét beismerő fiú csupán a lány konokságának szerencsétlen áldozata, első fokon kihirdették, hogy nem gyilkosság, hanem csak halált okozó súlyos testi sértés bűntettében vétkes.

Grimm testvérek Rigócsőr királyfi meséjéből nem derül ki, mi történt az újra díszes ruhába öltöztetett, ám lelkileg teljesen megtört királylánnyal gonosz férje oldalán a palotában. Nem tudjuk, mennyi ideig élt a leckét megtanult lány „boldogan”, ahogy azt sem, hogyan halt meg, s vajon a mesebeli ásót, kapát és nagyharangot ki jelentette a számára. A valóságban élt Jóskát tettéért tíz év börtönnel sújtotta a bíróság. Büntetése letöltése után szabadlábon távozhatott ugyanoda, ahol előtte örökre mindent tönkretett. Ilonka családja ugyanis teljesen beleroppant a tragédiába. Egyetlen húga, aki szemtanúja volt a hónapokig tartó zaklatásnak és a gyilkosságnak is, a trauma hatására élete végéig beszédhibás maradt. Fekete ruhában járt, és egy rokon család nyári konyhájában tengette életét. Megtűrt cseléd lett, akit a környezete soha nem kezelt teljes értékű felnőttként. Összesúgtak a háta mögött, és szerencsétlenségének példájára utalva még sokáig intették a lányokat arra, hogy emlékezzenek, mi lehet a következménye, ha nem engedelmesek! Ekkortól datálódik a „Maradj csendben, és tűrj, akkor talán könnyebben szabadulsz” szabálya.

Ha örökölt sorsról és a magunkkal cipelt családi mintákról beszélünk, érdemes újramesélnünk nemcsak a közvetlen családtagjaink életét, hanem ezeket a rájuk is ható régi történeteket is. Ha figyelmesek vagyunk, fel fogjuk bennük fedezni az olyan sokszor hallott, ártatlannak tűnő mondatok gyökereit, amelyek lehet, hogy nálunk is generációkon át ágyaztak meg az erőszakspirálnak. Felnőttként újra olvashatjuk gyerekkorunk meséit is, hiszen valószínű, hogy a bennük soha meg nem kérdőjelezett tanulságokat ma már más színben fogjuk látni. Rigócsőr királyfi meséjénél maradva, megkérdezhetjük magunktól például, hogy elmondta-e valaha valaki nekünk azt, hogy a szeretet, a szerelem nem bánt? Hogy az iskolai éveink idején hallottuk-e, hogy a (lányok által kimondott) NEM tényleg nemet jelent? Gondoltunk-e valaha arra, hogy ha a mesebeli királylány vagy a szomszédék Ilonkája nem akart valakivel beszélni, senkinek sem volt joga rákényszeríteni magát vagy a választását! A legközelebbi családtagoknak sem, egy boldogabb jövő érdekében, a szeretet nevében meg még úgy sem!

Életmentő, ha mi már tudjuk, és akár a meséken keresztül a legkisebbeknek is elmondjuk, hogy az agresszió csakis és kizárólag az elkövető felelőssége, és soha nem azé, aki elszenvedte. Teljesen mindegy, hogy milyen ruha volt Ilonkán és hogy mennyire volt szép. Mindegy, hogy a mesebeli királylány még az apja kenyerét ette, a bántalmazót a tettéért nem menti fel semmi!

Ez a szembenézési folyamat nem a párválasztásnál, hanem már a bölcsőnél kezdődik. Nem érünk rá majd akkor foglalkozni ezzel a kényes kérdéssel, ha a gyerekeink „megfelelő” korba kerülnek. Rigócsőr királyfit olvasva már a kisiskolásnak is el lehet magyarázni, hogy ha nem tetszik a felsorakoztatott kínálat, legyen az bármilyen nemes (gróf, báró vagy dolgos, szorgalmas ember is), nem kell választani és elköteleződni! Akkor sem, ha valakinek sok ideje ment rá, hogy a kínálatot előkészítse. S a kínálat a mi életünkben nem palástot viselve lépdel a bársonyszőnyegen, nem báró lesz és herceg. A mi hétköznapjainkban jelentkezhet többfogásos nemszeretem ételekként a nagy családi összejöveteleken, ránk tukmált pénzügyi termékekként (hitelként) a bankban, nem beszélve az „ebben a családban mindig így volt, mindenki így csinálta” elvárásokról, amelyek spiráljaiból generációknak sem sikerül egykönnyen kiszabadulni.

Dédanyám elmondása szerint Ilonka rettenetesen félt az őt zaklató erőszakos szomszéd fiútól. A lány az apját korán elveszítette, a két gyerekét egyedül nevelő édesanyja pedig egyedül nem tudta megóvni őt az erőszakos kérőtől. A környezet összefogására, segítő hálózatára lett volna szükség, az azonban félrenézett, és magára hagyta a kiszolgáltatott családot.

A nem az nem! Vagy mégis?

Anna néni, nyolcvanéves adatközlőm, miután saját családja nevének lezáratlan történetét elmesélte, egy újabb paksaméta papírt húzott elő. A megsárgult lapoknak rongyos volt a széle, rajtuk gyöngybetűkkel rövid versszakok, kacskaringós indák és virágok. Mintha egy réges-régi füzetből tépték volna ki valaha őket. Vagy talán egy emlékkönyvből, hiszen a lapok tetején sorra Annuskának címezték az üzeneteket.

„Láttál már valaha gyilkos kézírást?” – szegezte nekem ekkor az újabb váratlan kérdést. „Ezeket anyám akkor kapta, amikor Jóska a börtönből szabadult. Csapta a szelet mindenkinek az utcában, és én nem értem hogyan, de senki sem féltette a lányait tőle. Ezek anyám után maradtak. Neki írogatta a szerelmes verseket meg nótákat, amikor ő olyan tizenhárom-tizennégy éves volt, a Jóska meg már bőven harmincon túl is lehetett. A börtönben kitanulta, hogyan kell ilyeneket mondani. Olvass bele, mind arról szólnak, milyen fájdalmas a szerelem.”

Mélységesen megdöbbentem. Anna néni így folytatta:

„Sajnálták őt, hogy így elbánt vele a szerelme. Mert jó gyerek volt, dolgos, és hát nem akart ő rosszat. Csak nem kellett volna elutasítani. Nem mondta ki senki, de úgy a háta mögött mindenki Ilonka anyját hibáztatta. Hogy az biztatta a lányát, hogy jobb is akad neki, és hát azért kellett börtönbe mennie a Jóskának.”

Még hosszan beszélgettünk a szerelmes versek felett. Arra nem kaptam pontos választ, merre kanyarodott a büntetését letöltött férfi további élete. Annuska viszont végül nem lett a felesége. A családban generációk óta tudták, hogy a rossz választásnak milyen súlyos következményei lehetnek, hiszen a nevük emlékeztette őket nap mint nap az ellopott valóságra. A lányt ezért az ő le nem zárt múltjuk, traumájuk megmentette egy lehetséges újabb tragédiától. Annuskát egy másik utcabéli legény vehette el, akiről úgy vélték, korban sokkal jobban passzol hozzá, és ő már kitanult, nősüléskor jövedelmező szakmája is volt. Egy olyan, aki mellett biztonságban érezték a lány jövőjét. Annuska azonban haláláig őrizgette Jóska neki írt verseit. Füzetből kitépett, megsárgult, rojtos szélű papírlapokon, egy újabb lezáratlan fejezetet megkezdve vele…

Ha a saját nevének elvesztése miatt nem nyitjuk ki a női sorsok témájának apró részleteit, idős adatközlőm talán nem húzta volna elő a fiókból az édesanyja után megmaradt, féltve őrzött papírlapokat. Ha „elkések”, és akkor próbálom feltárni ezt a szövevényes, több családra és generációra ható történetet, amely nem rokonként az én saját gyerekkoromat és később az örökölt párkapcsolati mintáimat is befolyásolta, amikor Anna néni már nem él, valószínű, már „csak” ezekre a szerelmes versikékkel teli lapokra akadok rá, ha egyáltalán. Felnőtt és messzire költözött gyerekei lomtalanításkor talán gondolkodás nélkül a szemétbe hajították volna, mert számukra a régies betűk, a monogramok, a giccses szófordulatok nem jelentettek volna látszólag semmit. A „semmi” azonban gyakran sűrűn átszőtt családi sorsokat rejt magában.

Valószínűleg mindannyiunk életében vannak olyan idősebb emberek, családtagok, szomszédok, akiknek már ezerszer hallottuk ugyanazt a történetét. Sokszor nem is értjük, miért hozzák megint elő, és hogy nem emlékeznek rá, hogy mi ezt már sokszor hallottuk. Védekezésképp gyakran már csak elengedjük a fülünk mellett, meg sem hallgatjuk. Pedig, ha az illető sokszor mondja, akkor valószínűleg olyan életigazságokat tartalmaz, amiket ő fontosnak tart a saját maga számára, és az ismétlés által tudatosan vagy nem, de tovább akarja hagyományozni, hogy minket is segítsen az intelme. Amikor a családunkban fellelhető transzgenerációs traumákra vagyunk kíváncsiak, gyakran NEM filmbe illő nagyjelenetekről fogunk hallani. Nem lesz a történetben vérengzés, katasztrófa, kilakoltatás. De lesz benne vasárnapi ebéd, a szocialista évtizedek munkahelyi rutinjának ecsetelése, és sok más, látszólag egészen köznapi történet. Mint az Annuskának rajzolt virágok és versek, amelyek teljesen ártatlannak is tűnhetnek a C. J. monogram ismerete nélkül. Kvázi „csend” ez, amely fecseg ugyan, de azokra a részletekre, amelyeket mi örökölt traumáknak tartunk, nem hasonlít, így könnyen megeshet, hogy átsiklunk felettük.

Tükrök, amelyekbe nem könnyű belenéznünk

Közép-Kelet-Európa 20. századi történelme rengeteg hirtelen váltásról szólt. Elődeink sokszor, talán túl sokszor érezhették úgy, hogy kihúzták a talajt a lábuk alól, és az addig működő megküzdési módszereik hirtelen teljesen használhatatlanná váltak. Sokként hatott rájuk, amikor a másnak kikiáltott családtagjaik, szomszédaik eltűntek, és soha nem tudhatták, mikor kerülnek ők a hatalom célkeresztjébe. Amikor alaposabban megvizsgáljuk a családi múltunkat, sokan látni fogjuk azt is, hogy elődeink ezekben az években, évtizedekben nemcsak áldozatai, hanem kiszolgálói is voltak a hatalomnak. Sőt, egyesek előmozdítói is azoknak a történéseknek, amelyek mások balsorsához vezettek. Ők nem elszenvedői, hanem – előreszaladva, ki önvédelemből, ki nyereségvágytól vezetve – csinovnyikjai lettek a hatalomnak. Róluk a magyar nyelvű traumairodalomban máig kevesebb szó esik.

Nemzetközi szakmai fórumokon régen nem vitatott, hogy a második világháború borzalmai során elkövetett bűnök és emberi jogsértések súlyos következményei nem csupán az áldozatokra korlátozódnak, hanem az elkövetők családjaira is hosszú távú hatással lehetnek. A német és az angol nyelvű szakirodalom ma már számos példával szolgál arra, hogy azok, akik a nácizmus eszméi nevében súlyos bűnöket követtek el, gyakran hosszú éveken vagy évtizedeken át hordozzák a múlt sötét terheit. Ezek a hatások számos formában megjelenhetnek, beleértve a családi titkokat, a lelki terheket és az öröklődő traumákat is.

A náci elkövetők családtagjai számos nehézséggel néztek szembe az önkéntelen részvétel vagy tudomás nélküli bűnrészesség miatt. Az egyik legjellemzőbb probléma a családi titkokhoz kapcsolódik. Sok esetben az elkövetők nem beszéltek nyíltan a részvételükről vagy éppen a náci ideológiával való szimpátiájukról, és ezek a titkok félinformációk, kétes mítoszok, egymás előtt rejtegetett tárgyak formájában generációkig fennmaradtak. Az ilyen titkok azonban idővel sötét árnyékot vetnek a családok életére. Az utódok gyakran csak évekkel-évtizedekkel később, s csupán hosszú kutatás és a történelem tanulmányozása során fedezik fel a családi múlt sötét részleteit, ami alapjaiban rázza meg identitásukat, és úgy családtagjaik, mind önmaguk iránti érzéseiket. Már tisztán látva felmenőik bűneit, ők is szembesülnek ugyanazzal a dilemmával: rajtuk áll, mit kezdenek a leleplezett valósággal, az igazi örökségükkel.

Egy gyászfolyamat kezdődik ilyenkor, mely hasonlít ahhoz, amikor egy szeretett személyt veszít el az ember. Bár a családtag, akinek a bűnös múltja kiderült, lehet, hogy nem is él már, a róla alkotott kép szilánkosra törik és végérvényesen elveszik. A nagypapa, aki pödrött bajuszával, méretre szabott öltönyeivel a család büszkesége, támasza volt, egy szempillantás alatt változhat át a város hóhérává, ártatlan gyerekek halálba küldőjévé. A valamit is sejtő, sőt, a mindvégig falazó családtagok képe is odavész ilyenkor, ahogyan az irántuk érzett bizalom sem lesz már ugyanolyan soha többé.

Az információ megszerzése után az első szakaszban az emberek hajlamosak lehetnek sokkban és tagadásban élni. Lehet, hogy nehezen fogadják el a tényeket, és azt gondolják, amit megtudtak, nem is igaz. Ebben az első szakaszban rendkívül fontos, hogy az érzelmeink elfogadásra és elismerése kerüljenek, különben megrekedhet a feldolgozás folyamata.

Ezután következhet a harag és a düh időszaka, amely bármilyen irányt vehet. Megjelenhet azok felé, akik elhallgatták eddig az információt; akik közölték az igazat; aki a bűnöket elkövette – de akár saját magunkra is zúdulhat, amiért például ennyire ki tudott billenteni a stabilitásunkból a múlt.

Ezt követheti az alkudozás időszaka, amikor a szembesített egyén érvekkel és tényekkel próbál a leleplezett igazsággal szembefordulni. Esetenként előfordulhat, hogy akár iratok megsemmisítésével, ellentétes bizonyítékok keresésével szeretnék megváltoztatni a megváltoztathatatlant. Ez a fázis egy különleges, hosszú távú célt szolgál: a tárgyalás, az alkudozás folyamata közben a régmúlt okainak, következményeinek teljesebb képéhez fér hozzá a leszármazott, ezzel bűvülnek azok a lehetőségek is a kezében, amelyekkel ő már pozitív irányú változtatást tud kieszközölni. Ha ez a fázis valamiért elakad, megreked, a múlt teljes elfogadása és az esetleges továbblépés akadályokba ütközhet. A családi tükörbe való őszinte belenézés, a saját magunkkal és a környezetünkkel folytatott eszmecserék nélkül ugyanis nehezebb vagy nem is lehetséges új, egészséges stratégiákat, célokat megalkotni és kivitelezni.

Bár minden egyes embert másképp érint a gyász és a feldolgozás folyamata, hiszen az érzelmek és a rájuk adott reakciók az egyéni tapasztalatoktól, meggyőződésektől függően változhatnak, rendkívül fontos, hogy támogató közösségben (és/vagy egy feltétlen elfogadást tanúsító, traumákban jártas pszichoterapeuta hosszú távú közreműködésével) őszintén megoszthassák a gondolataikat, és biztonságosan végigjárhassák a teljes gyászfolyamatot.

Azok, akik a tények ismerete ellenére szembeszállnak a múltbeli bűnökkel, és igyekeznek a társadalom előtt elfogadottá tenni azokat, hangosan védve a múlt ellentmondásos „hőseit”, vagy akik inkább továbbra is elzárkóznak a témától, ha pedig ez már nem áll módjukban, akkor megpróbálják eltagadni az előző generáció bűnösségét, szinte biztosan megrekedtek a feldolgozásban, és a következő generáció(k)ra is súlyos megoldandó terheket hagyományoznak.

Ma már kutatások egész sora mutat rá arra, hogy mind a titok, mind az alkudozás és a nyílt kommunikáció egyformán nehéz döntések. Érzelmi teherként hosszú távon is hatással vannak a családi kapcsolatokra és az önmegértésre. A jelenség mindig rendkívül komplex és sokrétű. A családi titkok, a lelki terhek és az öröklődő traumák soha nem hasíthatók le saját identitásunkról, érzéseinkről, közösségeink történetéről, ahogy a jelen társadalomban elfoglalt helyünkről és a másokkal való kapcsolatunkról sem. A múltbeli bűnök és az emberi jogok megsértéseinek hatásai még hosszú ideig fenn fognak maradni az elkövetők, az áldozatok, de a csendben szemlélők életében is, és generációkon keresztül fogják átszínezni azt, amit mi ezektől teljesen függetlennek szeretnénk vélni. Ott lesz az oktatásban, az egészségügyben (és azokon belül az intézményesített erőszakban), ott lesz a nyelvhasználatunkban, a pénzügyi döntéseinkben – de az élet bármelyik más szegmensét is felsorolhatnánk ugyanitt. A kérdés, hogy továbbra is negatív előjellel és romboló hatással-e, vagy már a gyógyulás és az elfogadás felé irányt véve.

Az egyik legismertebb példa a transzgenerációs terhek feldolgozására Amon Göth öröksége. A férfi története a legtöbbek számára a Schindler listája című filmből ismert. Göth hírhedt koncentrációstábor-parancsnok volt, aki ebben a szerepében (is) számos kegyetlen bűncselekményt követett el a foglyok ellen. Unokája, akit örökbefogadó családja nevelt fel, csak harmincas éveinek végén szembesült azzal, hogy mi állhat az éveken át kezelhetetlen depressziója és szorongása hátterében. Pedig biológiai anyjától fizikailag távol nőtt fel, ám nagyapja múltbeli cselekedetei révén mégis az elkövető családi hagyományainak árnyékában. Barna bőrű németként nemcsak Amon Göth bűneivel kellett megküzdenie, hanem azzal a mély traumával is, hogy ha nagyapja életben marad, akkor őt is az elpusztítandók közé sorolta volna. A családtagok (beleértve az általa még ismert nagyanyját és anyját) cselekedetei miatti felelősségérzet és a bőrszínéből eredő fenyegetettség mind-mind hozzájárultak ahhoz, hogy úgy döntött, történetét nyilvánosságra hozza. Könyvében kendőzetlen őszinteséggel vall a tények megismerésének megsemmisítő hatásáról. Leírja, hogy testére és lelkére is bénítóan hatott minden egyes akta, minden egyes, nagyapjához köthető haláleset tudatosítása. Az írás folyamata és a túlélők leszármazottai előtt felvállalt sebezhetősége egyfajta terápiás folyamatot indított el benne. Önmaga teljes lecsupaszítása terápiás hatású, s abban bízik, hogy története által más, helyzetét még fel nem vállaló olvasót is hasonlóra bátoríthat.

Nomen est omen

Mi van akkor, amikor nincs tudomásunk arról, hogy a huszadik század különösebben megtépázta volna a családtagjainkat? Amikor viszonylag békés, nagyobb tragédiák nélküli családi múltat örököltünk a felmenőinktől? Milyen az, amikor a szembenézést, a feldolgozást már ők megkezdték, és mi viszonylag egészséges mintákat kapunk örökül? Beszélhetünk akkor egyáltalán lezáratlan múltról?

Aki Tóth vezetéknévvel nő fel Közép-Európában, annak biztosan nem semleges a viszonya azokhoz a kijelentésekhez, amelyek a tótokat gúnyolják. Például, amelyek szerint a tótnak csak délig van esze, meg erőtlen, mint a tót kaszás, hogy csak a szelídebbeket említsem (a többihez a kíváncsibbaknak ajánlom a közmondások és szólások gyűjteményét). Ha nem is tartja magát az ember tótnak, vagy ahogy manapság inkább nevezzük, szlováknak, ezek mellett a kijelentések mellett már a megörökölt nevünk miatt is nehéz „csak úgy” elmenni. Embere válogatja, ki hogyan alkalmazkodik az ilyen helyzetekhez. Van, aki odamorog, hogy „hagydabbanemvicces”, mások maguk is beállnak a hahotázók közé, és ontják magukból a válogatott sértéseket.

Bár másfél évtizede családtörténetekről, életük meséjéről faggatom az embereket, csak rendkívül ritkán tapasztalom azt, amit nemrégiben! Hogy valaki büszkén és fennhangon hirdesse, hogy ő bizony tót. S ha ez még nem lenne elég, nőként azt is hozzátette, hogy neki szép nagy tót feje van! És nem viccelt! Haján végigsimítva demonstrálta, hogy ő tényleg szereti a testrészt, amit a szüleitől kapott.

Meglepő, nemde? Nekem is felszaladt a szemöldököm, s úgy éreztem, meg kell tudakolnom, hogy e mögött a két markáns mondat mögött mi minden lakozik. Ha eddig egy magyar nyelvű életútinterjúban bármikor szóba kerültek a „más” gyökerek, például, ha egy beszélgetőtársamban cigány vagy szlovák vér is csörgedezett, általában szolidan kerülte a témát. Önként szinte soha nem hozakodtak elő ilyesmivel. Ha valamiért nem lehetett mellőzni a tényt, az esetek többségében egy nagyon rövid mondattal le is zárták a témát. A vonakodás tapasztalataim szerint egyrészt arra utal, hogy attól tartanak, nem lesznek népszerűek, ha kiderül, hogy „nem rendes” magyarok. Másrészt sokszor hozzájárult az is, hogy már a szüleik sem dicsekedtek a származásukkal, így hiába is kérdeztem volna, az elődeikkel kapcsolatban nekik sem volt sokkal több információjuk.

Hányszor, de hányszor futottam bele névváltoztatással járó, rendkívül érzékeny és szövevényes családi történetekbe is! Például, amikor a csallóközi cselédlány a háború alatt hazahozott egy kisfiút, és inkább senki nem firtatta, hogy honnan volt. A kisfiú felnőve soha nem lehetett biztos benne, hogy az uraság volt-e az apja, akinél az anyja korábban szolgált, vagy hogy egyáltalán az anyja az anyja volt-e, hiszen rendszeresen zsidónak nézték (és a háta mögött csúfolták is őt). Védekezésképp ki magyarosította, ki szlovákosította a nevét. Mindannyian ismerünk ilyen és olyan eseteket is.

„Az a szép nagy tót fejem!” – hangzott el viszont ennek nőnek a szájából. Jóízűen kacagott, amikor csodálkozva faggattam, ezt mégis hogyan gondolja. „Szép nagy, hogy még a boltban sem kapni rá sapkát meg kalapot! Egyszerűen nem lehet lépést tartani vele!” Nem tudtam hova tenni a dolgot.

Elmesélte, hogy az ükszülei („Vagy azok szülei? Ki tudja azt már!”) a mai Lengyelországból származtak. Valamikor még Ferenc Jóska idején a Miskolc környéki tót falvakba költöztek egy jobb élet reményében. Üvegfúvók voltak a férfiak, az asszonyok meg a népes családdal foglalkoztak, s nagyon hamar nyelvileg is beolvadtak a helyi evangélikus tót közösségbe. Az üvegfúvás kemény fizikai munka. Bírniuk kellett az erdők hidegét, a favágás gyötrelmét és a kemencékből áradó forróságot is. „Talán innen a hatalmas tenyerünk” – tudtam meg.

A lány mára már rég elhunyt családtagjai az üveghuták hanyatlásával párhuzamosan egyre inkább az erdei munkával s a famegmunkálással keresték a kenyerüket. Sok volt az éhes száj, ezért a férfiak a két világháború közti időben már az országot is járták. Az Alföldön arattak, s elkerültek a Dunakanyarba is dolgozni. Testük bírta a megpróbáltatást, ők elvállalták azt is, amit más már régen feladott. A vasúti sínek alapjait képező nehéz talpfákat húzták-vonták, rögzítették a számukra nem ismeretlen, másoknak viszont gyilkos, dimbes-dombos, erdős vidékeken. Az örökölt minta, vagyis a jobb élet reményében való lakhelyváltoztatás ekkor ismét bekapcsolt bennük. Bükki kis falujukban, amelyet generációkig a hazájuknak tekintettek, felpakolták az asszonyokat és a gyerekeket, és nemsokára a gyönyörű Duna-völgy vált új otthonukká. Ahogyan annak idején a családjaik lengyelből tótokká lettek, a lakosságcsere előtt még háromnyelvű, az 1940-es évek végén viszont már „színmagyar” dunakanyari új falujukban ők is magyarrá váltak. Bár, ahogy megtudom,