Sárkányszív-trilógia II.

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Nora Roberts: The Becoming

St. Martin’s Press, New York, 2021

Fordította: Tóth Gizella

Copyright © 2021 by Nora Roberts.

Hungarian translation © Tóth Gizella, 2024

Hungarian edition © GABO Könyvkiadó, 2024

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Borítóterv: Szabó Vince

Tördelő: Kovács Mária

Korrektor: Czene István, Váczy Ludmilla

ISBN 978-963-566-813-7

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

A Gabo Kiadó e-könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

Laurának és JoAnne-nek,
az én okos lányaimnak

I. rész

A visszatérés

Ha életemmel vagy halálommal megvédelmezhetlek, megteszem.

J. R. R. Tolkien

Előszó

Réges-régen az istenek, az emberek és a szépek népének világa együtt létezett. Békeidőben, háborúban, bőségben és ínségben a világok szabadon keveredtek.

Ahogy az idő kereke forgott, jöttek azok, akik félrelökték a régi isteneket a kapzsiság isteneiért, a föld és a tenger feletti uralom vágyáért, az egyesek által haladásnak tartott dicsőségért.

A kapzsiság, a vágy és a dicsőség trágyadombján félelem és gyűlölet virágzott. Néhány isten haragra gerjedt a tisztelet és a hódolat csökkenése miatt, néhányan pedig a haragot a birtoklás és pusztítás utáni vággyá változtatták. Mások, a bölcsebbek és mérsékeltebbek látták, hogy a kerék úgy forog, ahogyan forognia kell, és elűzték azokat, akik hatalmukat gyilkolásra és rabszolgasorba taszításra használták.

Ahogy az emberi világok az isteneket mítoszokká változtatták, a magukat szentnek nevezők üldöztek mindenkit, aki a régi módon akart imádkozni. Az ilyen cselekedetek, amelyek egykor olyan megszokottak voltak, mint a vadvirágok a réten, kínzással és csúnya halállal jártak.

A félelem és a gyűlölet hamarosan kinyújtotta rideg ujjait a szépek népe felé. A bölcsek, akiket egykor az erejükért tiszteltek, a gonosz teremtményeivé torzultak, akárcsak a sidhe-k, akik már nem merték kitárni szárnyaikat, mert féltek a vadászok nyílvesszőitől. A vérlények átkozott szörnyekké váltak, akik emberi húst ettek, a sellők pedig szirénekké, akik egyszerű tengerészeket csaltak a halálba.

Félelemmel és gyűlölettel tombolt az üldöztetés a világok felett, embert ember ellen, a szépek népét egymás és az emberek ellen fordítva egy véres, brutális időszakban, amelyet azok tápláltak, akik azt állították, hogy szent földön állnak.

Így Talamh-ben és más világokban is eljött a választás ideje. Talamh vezetője a szépek népének és minden törzsének a következő választást ajánlotta fel: elfordulnak a régi szokásoktól, és az emberek szabályait és törvényeit követik, vagy pedig más világoktól elzárkózva megőrzik a saját törvényeiket, a mágiájukat.

A szépek népe a varázslatokat választotta.

Végül heves és tisztességes viták után a taoiseach és a tanács kompromisszumra jutott. Új törvényeket írtak. Mindenkit arra bátorítottak, hogy más világokba utazzon, hogy megismerje őket, és ízelítőt kapjon belőlük. Mindazoknak, akik úgy döntöttek, hogy Talamh-ön kívül találnak otthonra, követniük kellett annak a világnak a törvényeit, és Talamh egyetlen megszeghetetlen törvényét.

A varázslatokat sohasem szabad arra használni, hogy másnak ártsanak, kivéve ha életet mentenek vele. Az ilyen cselekedet azonban még akkor is megkövetelte, hogy visszatérjenek Talamh-be, hogy ott ítélkezzenek tetteik jogossága felett.

Így Talamh nemzedékről nemzedékre megőrizte a békét a határain belül. Néhányan más világokba távoztak, mások társakat hoztak ezekből a világokból, hogy Talamh-ben telepedjenek le. A zöld mezőkön gabona termett, a mély barlangokban trollok bányásztak, a sűrű erdőkben vadak kóboroltak, és két hold ragyogott a hegyek és a tengerek felett.

De az ilyen békés világok, az ilyen zöld és gazdag földek éhséget keltenek a sötét szívekben. Idővel egy számkivetett isten bosszúszomjas szándékkal átsiklott a világokon, és bejutott Talamh-be. Megnyerte az ifjú taoiseach szívét, aki olyannak látta őt, amilyennek az isten akarta, hogy lássa.

Jóképűnek, jónak és kedvesnek.

Gyermeket csináltak, mert valójában az isten ezt akarta, a gyermeket. Egy gyermeket, akiben a taoiseach vére folyt, a bölcseké, több mint egy cseppnyi sidhe-vér, és az övé, egy isten vére.

Minden éjjel, amikor az anya elvarázsolva álmot aludt, a sötét isten erőt szívott ki a csecsemőből, hogy azt elfogyasztva hozzáadja a saját erejéhez. De az anya felébredt, és meglátta az istent a maga valójában. Megmentette a fiát, és Talamh élére állt, hogy egy nagy csatában elűzze a bukott istent.

Miután ez megtörtént, és a portálokat megbűvölték az isten és minden követője ellen, a taoiseach lemondott a botjáról, és visszadobta az Igazság tavába a taoiseach kardját, hogy más emelje fel, más vezessen.

Felnevelte a fiát, és amikor eljött az ideje, ahogy azt a sors kereke elrendelte, a fiú felemelte a kardot a tó vizéből, hogy elfoglalja helyét a szépek népének vezetőjeként.

És bölcs vezetőként évszakról évszakra, évről évre megtartotta a békét. Utazásai során találkozott egy emberlánnyal, és megszerették egymást. Elhozta a lányt a világába, a népéhez, a farmra, amely az övé és az anyjáé volt, és előtte nemzedékeken át a családjuké.

Boldogok voltak, ami csak fokozódott, amikor gyermekük született. Három évig a gyermek nem ismert mást, csak a szeretetet, a csodát és a békét, amelyet az apja olyan szilárdan tartott, mint ahogyan a kezét fogta.

Jutalom volt ez a lánygyermek, az egyetlen olyan, aki a bölcsek, a sidhe-k, az istenek és az emberek vérét hordozta.

A sötét isten eljött érte, és egy átállt boszorkány torz erejét használva áttörte a kaput. Üvegbe zárta őt, mélyen a folyó halványzöld vizébe, és azt tervezte, hogy ott tartja őt, hadd növekedjen az ereje kicsit tovább. Ezúttal nem csecsemőből fog kortyolni, hanem egy olyanból, akiből, miután megérett, mindent egyszerre kiihat.

Pedig a kislánynak már így is nagyobb hatalma volt, mint azt az isten hitte. Több, mint amennyiről maga a lány tudott. Kiáltásai a kapun túlra, Talamh-be is eljutottak. Dühe áttörte a megigézett üveget, visszaszorította az istent, éppen úgy, ahogy az apja és nagyanyja vezetésével harcba szálló szépek támadása is.

Noha a gyermek biztonságban volt, az isten kastélya elpusztult, és a portál védelmét megerősítették, a lány anyja nem tudott és nem akart megnyugodni.

Azt követelte, hogy térjenek vissza az emberek világába, ahol nincs varázslat, amelyet most már gonosznak látott, és tartsák ott a lányukat, ne is emlékezhessen a világra, ahol született.

A taoiseach a szerelem és a kötelesség között őrlődve mindkét világban élt, a lehető legjobb otthont teremtve meg a lányának, majd visszatérve Talamh-be, hogy vezesse azt, és vezetés közben biztonságban tartsa a világát és a gyermekét.

A házassága nem élte túl, és ahogy a kerék továbbfordult, a taoiseach sem élte túl a következő csatát, mivel az apja meggyilkolta.

Miközben a lány abban a hitben nőtt fel, hogy az apja elhagyta, és mit sem tudott arról, mi lakozik benne, és egy olyan anya nevelte, akit a félelem arra késztetett, hogy megkövetelje a lányától, hogy egyre kevesebbet gondoljon magáról, egy másik fiatal fiú felemelte a kardot a tóból.

Így növekedtek a saját világukban, és értek lányból nővé, fiúból férfivá. A lány tette, amit mondtak neki, és boldogtalan volt. A férfi elszántan őrizte a békét. Talamh-ben vártak, tudván, hogy az isten minden világot fenyeget. Ismét keresni fogja azt, aki vér a véréből, és a kerék úgy forog majd, hogy eljön az idő, amikor a talamh-iak már nem tudják megállítani.

A lánynak, a világok közötti hídnak vissza kell térnie és fel kell ébrednie, át kell esnie a beavatáson, és úgy kell döntenie, hogy mindent odaad, mindent kockáztat, hogy segítsen elpusztítani az istent.

Amikor Talamh-be érkezett, ártatlanul, mit sem tudva a korábban történtekről, még csak megkezdte az önmagába való utazást. Egy nagymama nyitott szíve vezette, míg tanult, gyászolt, befogadott.

És felébredt.

Apjához hasonlóan őt is két világhoz kötötte szeretete és kötelessége. Ez a szeretet és kötelesség visszahúzta őt abba a világba, ahol felnevelték, de azzal az ígérettel, hogy visszatér.

Megtört szívvel készült arra, hogy elhagyja, amit eddig ismert, és kockára tegye mindazt, ami volt. Pengeélen egyensúlyozott, amikor elmesélt mindent szíve testvérének, a barátnak, akihez hasonló nincs még egy, miközben a taoiseach és Talamh várt rá.

Ahogy a lány belépett a portálba, a hűséges barát vele együtt ugrott.

A világok, a szerelmek és a kötelességek között csapdába esve kezdte meg a lány az útját a beavatás felé.

Első fejezet

Viharos szél dúlt a portálban, és Breen érezte, hogy Marco keze kezd kicsúszni a szorításából. Nem látott, mert a fény vakítóvá vált. Nem hallott a szél üvöltésétől.

Mintha az orkán dobálta volna, úgy bukdácsolt, Keegan satuként szorította a kezét, míg az ő kétségbeesett ujjai alig tartották Marcóét.

Aztán, mintha lekattintottak volna egy kapcsolót, zuhant. A levegő lehűlt és nyirkossá vált, a fény kialudt, és a szél elállt.

Olyan keményen ért földet, hogy megroppantak a csontjai. Egy földútra érkezett, állapította meg, amely nedves és puha volt a még mindig zuhogó esőtől. És az esőben Talamh illata érződött.

Kifulladva fordult át, és Marco fölé görnyedt. A férfi ernyedten és mozdulatlanul hevert, tágra nyílt szeméből döbbenet sugárzott.

– Jól vagy? Hadd nézzelek! Marco, te idióta! – Kutatva tapogatta végig a férfit. – Semmid sem tört el.

Majd Marco arcán simított végig, miközben Keegan felé fordította a fejét, és rávicsorgott.

– Mi a fene volt ez? Még amikor először jöttem át, sem volt ilyen.

A férfi a hajába túrt.

– Nem számoltam a plusz utassal. Vagy az összes rohadt csomagoddal. És mégis visszahoztam magunkat, nem igaz?

– Mi a fasz ez?

Amikor Marco megmozdult, a lány visszafordult hozzá.

– Ne próbálj még felkelni. Szédülni fogsz és bizonytalan leszel, de minden rendben van.

A férfi csak bámult rá, barna szeme hatalmas és üveges volt a döbbenettől.

– Ez a sok őrültség orvossá is tett?

– Nem egészen. Csak fújd ki magad. Most mi a fenét csináljunk? – nézett Keeganre.

– Kezdetnek menjünk be a kibaszott esőről – állt fel ingerülten a férfi, sötét haja nedvesen göndörödött a vállán. – A farmház udvarára akartam érkezni… és nem is jártam messze – intett –, tekintve, hogy mi jött velünk.

Már Breen is látta a kőház sziluettjét néhány méterrel odébb, az út túloldalán.

– Marco nem egy poggyász.

Keegan csak odasétált, és leguggolt.

– Jól van, testvér, ülj fel. Csak lassan.

– A laptopom!

Amikor Breen meglátta a táskát az úton, feltápászkodott, és odarohant, hogy felkapja.

– Nos, íme a fontossági sorrend.

Breen magához szorította a táskát az úton, az esőben.

– Ez igenis legalább olyan fontos nekem, mint neked a kardod.

– Ha megrongálódott, majd megjavítod. Így kell ezt csinálni – mondta Marcónak –, lassan, nyugodtan.

Ahogyan Marcóval beszélt, lassan és könnyedén, az emlékeztette Breent, hogy Keegan tud kedves is lenni. Amikor akar.

A laptoptáskát átvetette a vállán, és visszasietett hozzájuk.

– Szédülni fogsz, és furcsán érzed magad. Amikor először jöttem át, elaléltam.

– A fiúk nem alélnak el. – De Marco felhúzott térdére ejtette szédülő fejét. – Elájulhatunk, kiüthetnek minket, de nem alélunk el.

– Így kell ezt csinálni – ismételte Keegan vidáman. – Álljunk fel! Elkelne itt egy kis segítség, Breen.

– Csak hadd hozzam ide a bőröndömet.

– Nők, az istenekre!

Keegan csak intett a kezével, és a bőrönd eltűnt.

– Hová lett? – Marco hangja elcsuklott, ezúttal a szemét forgatta. – Hová tűnt?

– Ne aggódj, minden rendben van. Most már állj fel. Támaszkodj rám, és elviszünk odáig.

– Nem érzem a térdemet. Megvan?

– Pontosan ott, ahol lennie kell.

Breen odasietett, hogy a másik oldalról átkarolja Marcót.

– Semmi baj. Minden rendben van. Nincs messze, látod? Oda megyünk.

Marcónak sikerült néhány bizonytalan lépést tennie.

– A férfiak nem ájulnak el, de hánynak. Lehet, hogy én is fogok.

Breen barátja gyomrához szorította a kezét, kihúzta belőle a háborgás egy részét. Kicsit émelygett tőle, de azt mondta magának, hogy megoldja.

– Jobb így?

– Igen, azt hiszem. Úgy tűnik, nagyon furcsa álmom van. Breen szokott furcsa álmokat látni – mondta Keegannek kissé részegnek tűnő hangon. – Néha ijesztően furcsa álmokat. Ez most csak furcsa.

Keegan intett a kezével, és az udvar kapuja kinyílt.

– Tetszik ez a fajta furcsaság. Legalábbis jó illata van. Mint Írország. Igaz, Breen?

– Igen, de nem az.

– Nagyon furcsa lenne, ha az egyik percben még a philadelphiai lakásunkban állnánk, a másikban pedig egy írországi útra pottyannánk. „Sugározz fel, Scotty”-szerűen.

– Azok jó történetek. – Keegan egy pöccintéssel kinyitotta az ajtót. – Itt is vagyunk. Feküdj le ide a díványra.

– Lefeküdni jó. Hé, Breen, itt a bőröndöd. Igazán otthonos itt. Régimódian otthonos. Szép. Ó, hála az égnek! – mondta, amikor lefektették a díványra. – Nem ájultam el, látod. Hányni sem hánytam. Még nem.

– Csinálok neked egy kis teát.

Marco a fejét rázta Breennek.

– Inkább egy sört innék.

– És ki nem? Majd én hozok neked. Te maradj vele – parancsolta Keegan a lánynak. – Szárítsd meg, nyugtasd meg.

– Neki is azt a teát kellene kapnia, amit én kaptam, amikor átjöttem.

– Ami a teába megy, az mehet a sörbe is.

– Drogok, ugye? – kérdezte Marco, amikor Keegan kiment. – Mivel sok-sok drogot adtak be nekünk, így együtt vagyunk ebben a furcsa álomban.

– Nem, Marco. Ez a valóság.

Kinyújtotta a kezét a kandallóban lévő csendesen izzó tűz felé, és a lángok felcsaptak, a tűz ropogott. A kanapé mellett térdelve maradt, onnan gyújtotta meg a gyertyákat a szobában.

Végigsimított Marco oldalán, hogy megszárítsa a ruháját, majd a fonatain is, hogy megszárítsa a haját.

– Az őrült álomra szavazok.

– Tudod, hogy ez a valóság. Miért ugrottál velem, Marco? Miért kapaszkodtál belém és ugrottál?

– Nem akartalak egyedül elengedni valami fénylyukba, ami csak úgy megjelent az átkozott nappalinkban. És nagyon feldúlt voltál. Sírtál. Te… – A mennyezetre nézett. – Hallok valamit. Valaki más is van a házban.

– Harken, Keegan öccse itt lakik. Földműves. Ez az ő farmjuk. Az apámé volt. Ebben a házban születtem.

Marco erre ismét rápillantott.

– Ezt mondta neked, de…

– A nagymamám mondta, és ez az igazság. Olyan dolgokra emlékszem, amelyekre korábban nem. És ígérem, mindent megmagyarázok, de…

Elhallgatott, amikor Harken és Morena lejött a lépcsőn… nyilvánvalóan sietve magukra kapott ruhákban, mivel Morena inge ki volt fordítva.

– Isten hozott itthon! – Morena kibontott és kócos hajjal sietett le, hogy hevesen átölelje Breent. – Annyira örülünk, hogy látunk téged! – Ragyogó arccal nézett Marcóra, kék szeme csillogott. – És hoztál egy barátot is. Ő akkor Marco? A nagymamám azt mondta, hogy jóképű vagy, és ő sohasem téved. – Megrázta a férfi kezét. – Finola McGill a nagymamám. Én Morena vagyok.

– Oké.

– Harken Byrne vagyok, és szívesen látunk itt. Durva volt az átkelés, ugye? Majd mi rendbe hozzuk.

– Már gondoskodtam róla – jött be Keegan egy korsóval.

Marco ide-oda járatta a tekintetét. Testvérek, persze, a hasonlóság nyilvánvaló volt az erős arccsontokban, a száj alakjában.

– Sör, ugye? – Harken elgondolkodott. – Nos, amíg nem felejted el…

– Ez egy alapvető bájital, Harken. Az alapokat én is ugyanolyan jól tudom kezelni, mint bárki más.

– Bájital? – próbált feltápászkodni Marco, sötét bőre kissé elszürkült. – Nemet mondok a bájitalokra.

– Ez egyfajta gyógyszer – biztosította Breen. – Jobban fogod érezni magad tőle.

– Breen, ez a három alak itt talán nagyon jól néz ki, de lehet, hogy beszippantanak valami szektába, vagy…

– Bízz bennem. – A lány felnyúlt, hogy átvegye Keegantől a korsót. – Mindig megbíztunk egymásban. Tudom, hogy mindezt nehéz elhinni, vagy egyáltalán felfogni. De azok közül, akiket ismerek, neked lesz a legkönnyebb. Te már hiszel a multiverzumokban.

– Lehet, hogy te nem is az én igazi Breenem vagy, hanem egy testrabló Breen.

– Vajon egy testrabló Breen tudná, hogy Gaga-duettet énekeltünk, miközben te Galwayben egy ír hárfát tetováltattál magadra? Tessék, igyál egy kortyot. Vagy becsomagoltam volna a rózsaszín béka bögrét, amit gyerekkorunkban csináltál nekem?

– Becsomagoltad a bögrét? – Marco kortyolt egyet, amikor a lány odatartotta neki a korsót. – Nagyon összezavarodtam.

– Ismerem az érzést. Igyál még egy kicsit.

Amikor ez megtörtént, a férfi végigpásztázta a hármat, akik őt figyelték.

– Szóval… ti mind boszorkányok vagytok.

– Én nem. – Morena mosolyogva széttárta ezüstös végű lila szárnyát. – Tündér vagyok. Breenben is van egy kis sidhe, de ahhoz, hogy szárnya legyen, nem elég. Pedig szeretett volna ő is, amikor kicsik voltunk. – Morena leült a dívány szélére. – Tudod, kiskorunkban barátok voltunk, igazi jó barátok, olyanok, mint a nővérek. Tudom, hogy odaát hosszú időn át te is igazi jó barátja voltál neki, olyan, mint egy testvér.

Breen a sarkára ülve hagyta, hogy Morena vidám hangon és megértő tekintettel átvegye a vezetést.

– Egész nyáron hiányoztál neki, de még inkább érezte annak a súlyát, hogy mindezt nem mondhatta el neked, a kedves barátjának. Most pedig igazi jó barátként ki fogsz állni mellette és érte. Ahogy mi mindannyian.

– Ez jól csináltad – mondta Harken halkan, és Morena vállára tette a kezét. – A bájital után jobban fogod érezni magad – fordult Marcóhoz –, és egyben éhesebbnek is. Egy ilyen utazás kiüresít.

– Azt mondanám, hogy ez a rész mindannyiunkra igaz. Nem a Fogadófán keresztül jöttünk – mondta Keegan. – Ideiglenes átjárót kellett készítenem, ráadásul csak két személyre.

– Akkor biztosan majd’ éhen haltok. A vacsorából maradt annyi ragu, hogy a lyukakat betöltse. Megmelegítem.

– Itt tényleg mindenki ilyen nagyon csinos? – tűnődött Marco.

– Mintha te nem lennél az – öklözött finoman Morena a férfi karjába. – Nos, nem vagyok igazán otthon a konyhában, ezért rábízom Harkenre, ami az ételből megmaradt. Gondolom, itt töltitek az éjszakát, már ami még hátravan belőle. Hely van elég.

– Nem szeretném, ha Marcónak ilyen hamar újra keresztül kellene mennie ezen, ezért ma éjjel nem tudunk a házikóban aludni. És nem szeretném felébreszteni nagyit meg Sedricet. – Breen Keeganre nézett. – Hálás lennék, ha itt maradhatnánk éjszakára.

– Szívesen látunk benneteket. Lassan magadhoz térsz, Marco?

– Igen, ami azt illeti, jól érzem magam. Sőt, több, mint jól. Köszi. – Aztán a homlokát ráncolva nézett a korsóra, miközben teljesen felült. – Mi van benne?

– Amire szükséged volt. Idd ki azt a sört, testvér, aztán Breen bevisz téged az étkezéshez. Harken nagyon jó szakács, úgyhogy nem maradsz éhen.

Amikor Keegan otthagyta őket, Marco lenézett a sörére.

– Neked és nekem, kislány, hosszasan el kell beszélgetnünk.

– Tudom, és így is lesz. És a pendrive-on, amit adtam, ott van minden. Úgy írtam le, ahogy volt a Morénával és a sólymával történt dromolandi találkozástól kezdve.

– Ő a sólyomlány?

– Igen.

– Oké, hadd kérjem kölcsön a laptopodat, és elolvasom, amit írtál. Aztán beszélgethetünk.

– A laptop itt nem működik. Talamh-ben nincs technika.

Marco, a technológia szerelmese, egy pillanatig csak bámult.

– Most csak szórakozol velem. Be tudod utazni a multiverzumot, gyertyákat gyújtatsz a szoba túlvégében, szárnyakat növesztetsz, de nincs wi-fi?

– Pontosan. Ígérem, mindent megmagyarázok. Holnap átmegyünk a házikóba… a mi öbölbeli házikónkba. Te pedig elolvashatod, amit írtam, és felhívhatod Sallyt. Ki kell venned néhány szabad estét. Majd… majd azt mondjuk, hogy úgy döntöttél, hogy visszajössz velem Írországba néhány napra, amíg újra berendezkedem. De erről semmit sem mondhatsz neki, Marco.

A férfi szeme megtelt rettegéssel.

– Megint át kell mennünk egy ilyen portálon?

– Igen, de az könnyebb lesz. Ígérem. Gyere, enned és aludnod kell. Holnap… minden mással majd holnap foglalkozunk.

– Mennyi van még?

– Sok. – Megsimogatta az arcát, a helyes kis szakállát. – Nagyon sok minden más.

– Féltél visszajönni. Láttam rajtad. Ha itt minden varázslat meg tündérszárny, miért féltél? – Arrafelé nézett, amerre Keegan és a többiek mentek. – Nem tőlük féltél. Azt is láttam.

– Nem, tőlük tényleg nem. Hosszú történet, Marco. Ma estére legyen elég annyi, hogy van egy Nagy Rossz.

– Mennyire nagy?

– Nagyon nagy. Bolond lennék, ha nem félnék, de erősebb vagyok, mint voltam. És még erősebb leszek.

Marco megfogta a lány kezét, amikor felállt.

– Mindig erősebb voltál, mint hitted. Ha ez a hely segített ezt belátni, kap tőlem néhány jó pontot.

– Szeretném neked megmutatni ezt a helyet, megismertetni téged ezekkel az emberekkel, és másokkal is, mielőtt hazamész. – Megszorította a férfi kezét. – Most pedig együnk, mert érzem a ragu illatát, és éhen halok.

Marco hagyta a témát, leginkább azért, mert ennél többet már nem tudott befogadni. Bár miután evett, nem számított rá, hogy el tud aludni, abban a pillanatban kidőlt, ahogy bebújt az ágyba, amelyet Keegan mutatott neki.

A kakas ébresztette fel, ami elég furcsa volt. Ráadásul egy olyan szobában ébredt, amely nem a sajátja volt, a kandallóban alacsony lángon égett a tűz, az ablakok csipkés függönyein keresztül halvány napfény szűrődött be, és az a nyugtalanító felismerése támadt, hogy az előző éjszaka történtekből semmi sem volt álom.

Breent akarta, kávét és egy hosszú, forró zuhanyt, és nem tudta, hol találja bármelyiket is.

Felkelve a finnyás Marco látta, hogy ruhában aludt. Talán az egyik dögös testvér kölcsön tudna adni neki valamit, amit felvehet, miután lezuhanyozott.

Ránézett az órájára, amely lehetővé tette, hogy számontartsa az alvásidejét, a léptei számát és az időt is, és a homlokát ráncolta a fekete kijelző láttán.

Kilopakodott a szobából – ki tudta, mennyi az idő –, és leosont a lépcsőn.

Hangokat hallott – lányhangokat –, és követte őket a konyhába, amelyet előző este látott.

A kis munkaasztalnál, amely egyben kis étkezőhely is volt, Breen és Morena ült.

– Felébredtél – ugrott fel Breen. – Azt hittem, tovább alszol.

– Kukorékolt egy kakas. Azt hiszem.

– Nos, ez végül is farm. Ülj le, hozok neked egy kis teát.

– Kávét, Breen. Az életem egy kávéért.

– Ó. Nos…

Marco csak arra volt képes, hogy a kezével eltakarja a szemét.

– Ne mondd ezt!

– A teakeverék nagyon erős. A második legjobb dolog. Éhes vagy?

– Igazából egy zuhanyra lenne szükségem.

A lány ismét sajnálkozó pillantást vetett rá.

– Ó, nos…

Erre már Marco leült, és a fejét a tenyerébe hajtotta.

– Hogy bírja ki itt bárki is a napot kávé és zuhany nélkül?

– Vannak vécék… vízöblítésesek – mondta neki Morena – és szép nagy kádak.

– Marco nem kádas fajta.

– Csak ülsz ott a mocsokban, amit lemostál magadról.

– Ebben van valami, nem igaz? – vélte Morena. – Tudok neked zuhanyt csinálni odakint.

– Tényleg?

– A tündérek kapcsolatban állnak az elemekkel. Ha szeretnél egy kis meleg esőt, abban tudok segíteni. Természetesen a szabadban.

– Persze, persze. Odakint. – Elvette Breentől a csészét, és belekortyolt a teába. Meglepetten pislogott. – Azt hiszem, most olvadt le a zománc a fogaimról. Van rá esély, hogy kölcsönkérjek valami tiszta ruhát?

– Nem vagy akkora, mint Harken, de tudok neked inget és nadrágot szerezni. Keressünk egy helyet a zuhanyodhoz. – Kinyitott egy szekrényt, kivett belőle egy darab barna szappant. – Tetszenek a copfjaid – mondta, miközben kinyitotta a hátsó ajtót. – Nekem nem lenne türelmem ennyit befonni. Azt hiszem, a kis siló túlsó oldala jó lesz. Elég privát.

– Ezt nagyra értékelem.

– A barátom barátja az én barátom is. Fű legyen alattad, különben a végén sárban fogsz állni. Szóval… – Csípőre tette a kezét. – Milyen meleget szeretnél?

– Forrót. Úgy értem, nem égetően forrót, de jó meleget.

– Jó meleget – ismételte Morena, és odanyújtotta neki a szappant.

A nadrágos és csizmát viselő Morena, akinek az inge most jobboldalt kilógott a nadrágból, tenyérrel felfelé felemelte a kezét. Ujjait begörbítette a levegőben, mintha magához hívna valamit.

Lágy, pehelykönnyű eső kezdett hullani. Ahogy a lány folytatta a hívogatást, az eső egyre erősebben és keményebben zúdult alá egy legfeljebb egy négyzetméteres területre.

Marco tudta, hogy a szája tátva maradt, de úgy tűnt, képtelen becsukni.

– Ha akarod, megnézheted a kezeddel, hogy elég meleg-e.

Marco kinyújtotta a kezét, érezte a forróságot, a nedvességet, a csodát.

– Igen, így jó. Ez… csodálatos. Jézusom, fogalmam sincs, hogyan kezeljem ezt az egészet.

– Szerintem nagyon is jól csinálod. – Morena hátralépett. – Szerzünk neked ruhát és egy törölközőt.

– Köszönöm. Hogy tudom kikapcsolni?

– Negyedórára idéztem meg, úgyhogy jobb, ha elkezded.

Miután a lány elment, Marco még majdnem egy percet elvesztegetett a varázszuhany bámulásával, mielőtt levetkőzött, és belelépett a gyönyörbe.

Miután felöltözött abba, amire ő farmdivatként gondolt, és megerősítette magát egy tükörtojásos pirítóssal, szinte normálisnak érezte magát.

– Tudom, hogy beszélnünk kell – kezdte Breen –, és át kell mennünk a házikóba, de előbb látni szeretném a nagymamámat. Látnom kell őt, és Sükebókát is.

– Én is szeretnék találkozni ezzel a kutyával, és igen, a nagyiddal is.

– Nem lakik messze. Kellemes séta.

– Oké, megpróbálok sodródni az árral. – A lánnyal együtt kilépett a házból. – Úgy néz ki, mint Írország. Ír a beszédük. Biztos vagy benne, hogy nem…

– Nem az. Próbáltad használni a telefonodat, ugye?

Marco megtapogatta a kölcsönvett nadrág egyik zsebét.

– Igen. Semmi. És igen, alig egy órája tündérzuhanyt vettem. Életem legjobb zuhanya volt. Nem érzem valóságosnak.

– Tudom.

– Úgy értem, ott van az öböl, de ez nem az az írországi öböl, ahol megszálltunk. És látok hegyeket arrafelé, de azok sem ugyanazok. Virágok mindenütt, sok birka és tehén. Lovak. Lovak a farmon. Megtanultál lovagolni?

– Igen. – Breen úgy döntött, hogy nem mutatja meg a farmon azt a területet, ahol Keegan könyörtelen kiképzése alatt megtanult kardozni… méghozzá elég gyatrán. – Itt tudni kell lovagolni. Nincs autó.

– Nincs autó.

– Nincs technika, nincsenek gépek. A mágiát választották.

– Nem volt kenyérpirító – emlékezett vissza Marco. – A kenyeret egy fatüzelésű kályhában lévő rácson pirították. A víz kútból jön… vagy egy tündértől. Neked ez mind rendben volt?

– Ott volt a házikó a másik oldalon, ha dolgozni akartam. De itt is lehet írni… varázslattal. És ez tiszta, Marco… békés és élő. Azt hiszem, beleszerettem.

– Érzéki emlékezet… emlékszel? Valójában itt születtél, azt mondtad. Azok ott kint a dögös tesók a mezőn?

– A dögös tesók? Ó! – nevetett Breen, és a férfiba karolt. – Igen. Harken ízig-vérig farmer. Keegan inkább katona, de szereti a farmot, és amikor csak tud, dolgozik rajta. Taoiseachként azonban nagyon sok felelősség hárul rá.

– Mármint miként?

– Vezetőt jelent. Ő Talamh, a szépek népének vezetője.

– Úgymint Keegan király?

– Nem, ez nem így van.

Breen rájött, hogy milyen furcsa olyan dolgokat elmagyaráznia a barátjának, amelyeket csak néhány hónappal korábban tudott meg… vagy idézett fel emlékeiből.

– Itt nincsenek királyok, nincsenek uralkodók. Keegan vezet. Ő választotta, és ő a kiválasztott. Régi hagyomány, melynek gyökerei a mondákban gyökereznek. Van egy tó – kezdte, de Marco megragadta.

– Jóságos Isten, Breen! Futás, be az erdőbe!

– Mi az… Ó, nem, nincs semmi baj. Ez Keegan sárkánya.

– Hogy mi a fenéje?

– Csak nyugi. Vannak sárkányaik – de nem olyanok, mint a szűz hercegnőfalók egyes mesékben. Azon ott lovagoltam.

Marco karjának satu szorítása nem enyhült a lány körül.

– Egy fenét lovagoltál!

– De lovagoltam, a fenébe! Hűségesek… kötődnek valakihez, és hűségesek. Meg gyönyörűek. Apámnak is volt egy.

– Lehet, hogy le kell ülnöm. Nem akarok pipogyának tűnni, kislány, de a térdem megint cserben hagy.

Mielőtt megtehette volna, közvetlenül előttük az úton örömteli ugatás hallatszott. Sükebőka ugráló bóbitával és lebegő kis szakállal száguldott Breen felé.

– Hát itt vagy! – Nevetve tántorodott hátra, amikor a kutya a bóbitájától a farka vékony hegyéig, minden porcikájában izgatottan remegve ráugrott. – Ó, megnőttél! Lassan nagyobb leszel, mint én. Te is hiányoztál nekem. Annyira hiányoztál!

Letérdelt a kutyához az útra a puszikért, ölelésekért és simogatásért.

– Ő Sükebóka.

– Rájöttem. Jézusom, tényleg olyan lila, ahogy mondtad. Bíbor köd, szóval talán Hendrixnek kellett volna nevezned. Te aztán nem akármi vagy, kutyus! Vagy talán megint valami más?

Marco a sárkányról megfeledkezve leguggolt. Sükebóka nyálas kutyapuszikkal és lelkes farkcsóválással jutalmazta.

– Kedvel engem!

– Ő a legédesebb kutya a világon! Nagyi tudja, hogy itt vagyok. Sükebóka tudja, tehát nagyi is tudja. Gyerünk, látogassuk meg nagyit!

Sükebóka előreszaladt pár métert, a farkát csóválva megállt, várt, oda-vissza szaladgált.

– Milyen boldog kutya! Szóval, a nagymamád. Ő most mi?

– Egy a bölcsek közül. Boszorkány, egy kis sidhe vérrel. Valaha ő volt a taoiseach.

– Szóval van valamiféle, mondjuk úgy, időkorlátozás.

– Nem, lemondott róla, ezért lett egy másik. Aztán az apám volt a vezető. Most pedig Keegan. Később elmagyarázom.

– Mi van a nagyapáddal?

– Ő nincs itt, és szeretnénk, ha így is maradna. Ő a Nagy Rossz. – Megfogta Marco kezét, és ráfordult a Mairghread házikójához vezető útra. – Annyi mindent kell elmondanom neked!

– Az biztos, hogy egyre csak gyűlik.

– Nagyi elengedett, bár fájt neki. Miután apám meghalt, ő küldte a pénzt, amit anyám eltitkolt előlem… olyan okokból, amelyeket majd elmagyarázok, de egyet már most: mivel tudta, hogy boldogtalan vagyok, úgy intézte, hogy én is tudomást szerezzek a pénzről. Utána már az enyém volt a választás. Abbahagyni a tanítást, Írországba jönni. Ő csinálta nekem a házikót, és elküldte hozzám Sükebókát. A kutya vezetett ide. Úgy szeret, ahogyan az apám szeretett, bár alig emlékszem rá. Ahogy te, Sally és Derrick szerettek engem. Magamért. És ő nyitotta meg a világomat.

– Akkor azt hiszem, én is szeretni fogom őt.

Virágok nőttek mindenütt, őszi illatokkal fűszerezve a levegőt. A nádtetős, masszív kövekből épült házikó ott állt, élénkkék ajtaja nyitva volt.

Mairghread kilépett, az egyik hosszú, erdőzöld ruháját viselte. Élénkvörös haja koronaként ragyogott a fején. Ködös kék szeme párássá vált, ahogy a kezét a szívére tette.

– Nagyon hasonlítasz rá – mormolta Marco. – És egyáltalán nem úgy fest, mint bárki nagymamája.

– Tudom. Nagyi!

Marg kitárta a karját, és Breen az ölelésébe futott.

– Mo stór. Isten hozott itthon. Isten hozott. Édes kislányom. Jól vagy. – Kezébe fogta Breen arcát. – Érzem, és látom is. A szívem csordultig tele van. – Ismét magához ölelte Breent, és a válla fölött Marcóra mosolygott. – És te vagy Marco, ugye?

– Igen, asszonyom.

– Itt mindig szívesen látunk. – A férfi felé nyújtotta a kezét. – Az ajtóm nyitva áll előtted. Furcsa utad volt.

Egy pillanatig még fogta Marco kezét, miközben az arcát fürkészte, a sötét szempárt, a takaros kecskeszakállat, az aggódó mosolyt.

– Jó barátja vagy az én Breen Siobhanomnak, és jó ember is. Ezt látom, és hálát adok érte az isteneknek. Gyere be, és ülj le!

A nappalin át, ahol ropogott a tűz, és hímzett díszpárnákkal teli kanapé állt, a konyhába kísérte őket.

– A konyha a családi beszélgetések helye. Igyunk egy kis teát, és Sedric történetesen épp ma reggel sütött citromos kekszet.

– És ő hol van?

– Ó, itt meg ott – mondta Marg Breennek.

– Nem, majd én hozom a teát, nagyi. Te ülj csak le Marcóval.

– Rendben. – Marg letelepedett a kis szögletes asztalhoz, megpaskolta, így Marco csatlakozott hozzá. – És te zenész vagy.

– Próbálok az lenni. – Breent látta az asszonyban, és Breen apját, a férfit, akit szeretett. – Én fizetem a bár bérleti díját.

– A Sally’sben. Breen mindent elmesélt Sallyről és Derrickről, valamint az üzletükről. Sedric azt mondja, hogy jó hely.

– Járt ott?

– Az ezüsthajú férfi, akiről azt hitted, csak képzeltem – mondta Breen, miközben tealeveleket mért ki az egyik polcon álló üvegből.

– Ó, bocsánatot kérek érte.

– Tudod, aggódtunk Breen miatt. Az elmúlt egy-két évben egyre jobban. Úgy vonszolta be magát az osztályterembe, pedig nem érezte magát alkalmasnak a tanításra.

– Nem is voltam alkalmas. – Breen megtöltötte a kék teáskannát vízzel a tűzhelyen álló rézkannából, aztán rászorította a kezét, hogy kiáztassa a tealeveleket.

– Nem voltál, de ettől függetlenül jó tanár voltál, és sokkal jobb, mint amilyennek hitted magad. Látod, ezért aggódtunk – mondta Marg Marcónak. – Olyan kevésre tartotta magát, olyan keveset várt el magától!

A hasonlóság már megtörte a jeget, de az asszony szavai fel is olvasztották.

– Nekem mondja?

Marg erre felnevetett, és közel hajolt a férfihoz, mintha titkokat akarna megosztani vele.

– A szép haját barnával fedte el, nehogy észrevegyék, és unalmas ruhákat viselt, hogy elrejtse a csinos testét.

– Mintha csak magamat hallanám.

Marg ismét felnevetett, miközben Breen a szemét forgatta.

– Nem szeretnétek kettesben maradni?

Marco nem törődött vele. Breen letette a teáskannát az asztalra, és a fehér csészékért és tányérokért indult.

– Az anyja terelte errefelé. Mrs. Kelly mindig jó volt hozzám, de…

– Tőlem egyetlen rossz szót sem fogsz hallani róla. Egy anya az anya, és amikor Eiannel megteremtették Breent, olyan szerelemmel tették, mint bárki más.

– Szerettem Eiant. Szeretném elmondani, mennyire sajnálom, hogy elment. Tőle kaptam a zenét, tanított engem. A kilencedik születésnapomra adott egy gitárt, és megváltoztatta a világomat.

– Mesélt rólad.

– Tényleg?

– Ó, igen, és gyakran. Fiúként is ismertelek a fiam révén. Micsoda tehetség, mondta nekem, micsoda ragyogó fény. És olyan jó és igaz barátja a lányának, amilyet csak kívánhat az ember. Szeretett téged, Marco.

Amikor a férfi szeme megtelt könnyel, Marg megfogta a kezét.

– Breen elvisz téged a nyugvóhelyére, amíg te itt vagy. Az szent hely. Tudom, hogy az itteni látogatásodat nem tervezted, de ha őszinte akarok lenni, nagyon örülök, hogy eljöttél. Annyira örülök, hogy megismerhetem Breen legkedvesebb barátját a másik oldalról.

– Nem tudok hozzászokni.

– Hát, ez most elég sok így egyszerre, igaz?

– Minden olyan gyorsan történt, és nem volt időm mindent elmondani neki. – Breen kitette a kekszet, és elkezdte kiönteni a teát. – Átmegyünk a házikóba, ha nem gond.

– Hát persze. A tiéd, nem igaz? Finola épp most tölti fel a készleteket. És már alig várja, hogy újra láthassa a jóképű Marcót.

A férfi kicsit elpirult.

– Nem kellett volna ezt tennie. Bemehettünk volna a faluba bevásárolni. Jézusom, pénzt kell váltanunk, Breen. Nem tudom, mennyi van nálam.

– Talamh-ben nincs rá szükséged. – Leült, vett egy kekszet. – Itt nem használnak pénzt.

– Akkor hogy szerzed be a cuccokat?

– Árucsere, cserekereskedelem – mondta Marg, miközben belekortyolt a teájába. – Mi pedig örülünk, hogy a Tündérlakot otthonossá tehetjük nektek.

– Breen azt mondta, hogy az apja, majd maga küldte neki a pénzt.

– Pontosan. Van mód arra, hogy pénzhez jussunk. A trollok bányásznak, nekünk meg vannak kézműveseink és így tovább. Vannak olyanok a másik oldalon, más világokban, akik vásárolnak és eladnak.

– Asszonyom, ez megváltoztatta Breen életét. Nemcsak a pénz, hanem a tudat, hogy az apja gondoskodott róla. Hogy arra használhatja, hogy abbahagyja azt, amit nem szeret, és megpróbálja azt csinálni, amit szeret.

Lenézett oda, ahol Sükebóka boldogan majszolta a Breentől kapott kekszet.

– A könyv, amit erről a fickóról írt? Egyszerűen nagyszerű. Olvasta már?

– Igen. Olyan derűs és vidám, mint a névadója.

– Egy másikat is ír, azt felnőtteknek. De nem engedi, hogy elolvassam.

– Nekem sem.

– Még közel sincs kész – vetette közbe Breen. – Még mindig úgy érzem, hogy sétálnom kellene egyet, és magatokra hagyni titeket.

– Van mit bepótolnunk, nem igaz, Marco?

– De igen, asszonyom.

– Ó, hívj csak Margnak, ahogy a legtöbben teszik, és tegezz nyugodtan. Errefelé az járja. Vagy, mivel az unokám testvére vagy, hívhatsz nagyinak.

Miközben beszélt, kinyílt a hátsó ajtó, és Marco először látta meg az ezüsthajú férfit.

Breen felugrott, hogy megölelje, és Marco felismerte az örömteli meglepetést.

– Isten hozott itthon, Breen Siobhan. És üdvözöllek téged is, Marco Olsen.

– Te tényleg valódi vagy. Sajnálom, hogy nem hittem el.

– Nos, nem te vagy az első.

– Ülj le. Nem, ülj csak le – erősködött Breen. – Hozom a széket az íróasztal mellől, a szobámból. Ott van még?

– Mindig ott lesz – biztosította Marg.

Breen még egy csészét és egy másik kistányért tett az asztalra.

– Amikor visszamentem Philadelphiába, és meglátogattam az anyámat, hogy szembenézzek vele… Nehéz volt.

– Tudom, édesem – mondta Marg.

– Sokáig gyalogoltam, miután eljöttem tőle, és próbáltam megnyugodni. Mindezt eltitkolta előlem, az örökségemet, az adottságaimat, és dobozba zárt. Tudom, hogy féltésből – tette hozzá, mielőtt Marg megszólalhatott volna. – De amikor végre leültem a buszmegállóban, Sedric ott volt. Ott volt, mert szükségem volt valakire. Ezt nem fogom elfelejteni. És azt sem, amit Keegan mondott. Azt, hogy anyám is félt tőlem. Félt attól, ami vagyok, amim van. És azt hiszem, ez az, amiért képes leszek egy nap megbocsátani neki. Hozom a másik széket.

Amikor kiment, Marg felsóhajtott.

– Könnyebb lesz a szíve, amikor képes lesz megbocsátani. – Felvette a kannát, és teát töltött Sedricnek. – Nos, Marco, úgy jöttél át, hogy nem maradt időd elhozni, amire szükséged lehet, vagy amit szeretnél, hogy itt legyen, amíg nálunk tartózkodsz. Csak egy listát kell készítened Sedricnek, és ő majd elhozza, amit szeretnél.

– Meg tudod csinálni?

– Meg, és boldogan meg is teszem.

– Mert… boszorkány vagy? Varázsló?

– Csak egy kicsit. Én vérlény vagyok.

Marco keze megdermedt, miközben egy citromos kekszért nyúlt

– Vérfarkas vagy?

– Egyáltalán nem, bár többeket ismerek. Akik nem őrülnek meg hús és vér után teliholdkor, esküszöm. Vérmacska vagyok.

– Mint egy oroszlán?

Marg kuncogott, és intett a kezével.

– Rajta, Sedric, mutasd meg a fiúnak.

Sedric vállat vont, elmosolyodott. És macskává változott.

Az asztal alatt Sükebóka farka örömtelin kopogott a padlón.

– Ó! – Breen behozta a széket, miközben Marco bámult. – Még sosem láttam, hogy átváltoztál volna. Olyan könnyedén megy.

A macskából ember lett, aki a teájáért nyúlt.

– Egyek vagyunk, az ember és a szellemállat. A vérvonalamban lévő boszorkány segít a világok közötti utazásban. Mondd meg, mire van szükséged, és én elhozom neked.

Marco feltartotta az egyik ujját.

– Később ez komolyabb italt kíván.

– Van egy kis finom borunk – kezdte Marg.

– Köszönöm, de még ezzel együtt is egy kicsit korán van nekem. Később azonban tényleg kell az a komolyabb ital. És hogy mire lesz szükségem, az attól függ. Breen félve jött vissza. Átkozottul elszánt volt, de félt. Keegan mondott valamit… az egész nagyon gyorsan történt, nagyon zavaros, de olyasmit mondott, hogy felmenti a kötelessége, az ígérete alól.

– Tényleg? – kérdezte Marg elismeréssel a hangjában.

– Igen, és Breen azt mondta, hogy van egy Nagy Rossz, és később majd mindent elmagyaráz. De nem tudom, mire lesz szükségem, amíg nem tudom, miért akarja bántani Breent.

– Nem beszéltél neki Odranról?

– Nagyi, nem tudtam, hogy csak úgy beugrik a portálba, és… képzelheted, milyen megrázkódtatás érte, és mennyire rosszul volt. Mindent leírtam, és szeretném, ha Marco elolvasná az egészet, és mindent el is mondok neki.

– Ezt itt és most meg kell tudnia, és akár korán van, akár nincs, egy korty almabor senkinek sem fog megártani.

– Majd én gondoskodom róla – mondta Sedric, megsimogatva Marg vállát.

Második fejezet

Amikor fiatal voltam – kezdte Marg –, fiatalabb, mint te, kivettem a kardot a tóból, fogtam a botot, és taoiseach lettem. Odran eljött a fővárosba, és én csak azt láttam, amit láttatni akart. Jóképű és kedves, elbűvölő és romantikus volt. Így beleszerettem ebbe az illúzióba, és összeházasodtunk.

Mesélt arról, hogyan tértek vissza a völgyben lévő családi farmra, a hónapokról, amikor a férfi megtévesztette őt és a családját, a fia születéséről, s hogy milyen örömét lelte benne.

És arról, amikor felébredt a kábítószeres álomból, és felfedezte Odran célját. Hogyan itta ki a férfi a fiuk erejét az éjszaka folyamán, hogy a sajátját növelje. Az utána következő háborúról a sötét isten és démonai, rabszolgái ellen, és mindent, ami utána jött, egészen a gyermek Breen elrablásáig.

Marco rájött, hogy nagyon is hálás a borért.

– De Breen több, mint az apja, igaz? Ott van neki az anyja is. Ember is.

– Fürge észjárású vagy, Marco. A mi Breenünk a híd a szépek népe, az emberek és az istenek birodalma között. Ez a hároméves gyermek azért szabadult ki az üvegkalitkából, mert ő mindaz, ami. Több még annál is, mint amennyit Odran tudott. Még annál is több, mint amennyit most tud, azt hiszem. Így aztán Eian taoiseachként vezette a csatát, a Fekete Kastély csatáját, és lerombolta Odran erődjét, újra lezárta világa kapuit, megtett mindent, amit csak lehetett.

– Anya azt akarta, hogy apa válasszon közte, köztem és Talamh között – tette hozzá Breen. – Hogyan tehette volna? De a farmot az O’Broinéknek, Keegan családjának adta. Az apjuk meghalt a csatában, hogy engem védjen. Barátok voltak. Együtt játszottak a Sorceryben. Rajta volt a képen, amelyet Tom Sweeney adott nekünk a doolini kocsmában.

– Meg volt írva, hogy oda menjünk. – Marco ivott még egy korty bort. – Elég nyilvánvaló, hogy találkoznunk kellett Tommal, és hallanunk kellett, hogyan ismerkedtek meg a szüleid.

– Szerették egymást. Azt hiszem, mindig is szerették egymást. Mert apa szerette anyát, Philadelphiába mentek, és apa megpróbált olyan lenni, amilyennek anya akarta, és amilyenre a népének szüksége volt.

– Azok a városon kívüli koncertek nem is koncertek voltak. Ide jött?

– Igen, és anya persze tudta, és ez csak szította a haragját. Elvált tőle, és szerintem neki is azt mondta, amit nekem, amikor visszamentem, hogy közöljem vele, mindent tudok. Nem engedi be az otthonába az aberrációt… így nevezte az adottságaimat, és valójában engem is.

Marco megszorította a kezét.

– Azt hitte, engem véd, meggyőzte magát róla, de valójában saját magát védte. A világot úgy, amilyennek látnia kellett.

– Sajnálom, Breen.

Marco továbbra is fogta a kezét, és erősen szorította.

– Én is.

– Tévedett. Mindvégig tévedett, úgyhogy őt is sajnálom. „Aberráció”, az ám, egy fészkes fenét! Már elnézést – szabadkozott azonnal Margnak.

– Semmi gond, mivel egyetértek.

– Te csoda vagy, kész csoda. Mindig is így gondoltam, csak azt nem tudtam, hogy… tudod, boszorkányistennő vagy. – Újra Margra nézett. – Hogyan halt meg Eian? Ha elpusztítottátok ezt az Odran erődöt és lezártátok a portálokat, hogy lehetséges, hogy még mindig fenyegetést jelent a Breenre?

– Nem csak Breenre, de ő a kulcs. Odran megölte a fiamat. Idővel a hatalmával és egy hozzá átálló boszorkány fekete mágiájának segítségével ismét háborút indított Talamh ellen. Azt hiszem, ez csel volt, hogy előcsalogassa és megölje Eiant. Hogy megölje a fiút, aki nem volt hajlandó meghajolni apja akarata előtt.

– Most pedig Breent akarja. Oké, minden tiszteletem a tiétek, és sajnálom, hogy ezeket a háborúkat valami őrült istennel kell megvívnotok, de nekem úgy tűnik, hogy Breen számára a legjobb hely az otthona. Ahol ez az isten nem tud eljutni hozzá. Nem értek egyet az anyáddal. Annak kell lenned, aki vagy, azt kell tenned, amit szeretsz, de kislány, te nem vagy harcos hercegnő.

– Egész nyáron erre edzettem, no nem a hercegnői részre. Egy karddal.

A férfi meglökte a vállát.

– Menj már!

– Meg tudom védeni magam. És sehol sem biztonságos, Marco. Számomra nem. Senki számára sem.

– Újra el fog jönni – mondta Marg. – Újabb csata lesz. Még több vér, még több halál. Az utolsó emberig kitartunk. De ha legyőz minket, ha meghódítja vagy elpusztítja Talamh-t, a ti világotok következik. És az összes többi, ahogy gyilkol és pusztít. Az ereje növekedni fog, és a szomja is egyre nő.

– Úgy érted, hogy elpusztítja a Földet, meg mindent?

– A mi világunkat, a tiéteket, minden világot. Mindegyiktől egyre többet kap. Hogy megértem-e Jennifer azon törekvését, hogy bezárja Breent? Igen, megértem. De amit sohasem hinne el, sohasem fogadna el, az az, hogy Breen a kulcs a zárhoz. Őt nem lehet bezárni. Odran idővel megtalálja, vagy mi lesz, ha saját gyereke lesz? Egy istennek van bőven ideje.

– Egyszer majd szeretnék gyerekeket. De Marco, ennek tudatában nem kockáztatom meg.

– Jézusom, Breen!

– Véget kell vetnem ennek. Ezek az én embereim. Tudom, hogy ez hogy hangzik, de…

– Jól hangzik.

– Harcolni fognak. De szükségük van rám.

Bólintott, nagy levegőt vett.

– Láttam a Wonder Womant, ismerem a dörgést.

– Négyszer. Négyszer nézted meg.

Marco öt ujját emelte fel.

– Isten kell ahhoz, hogy megölj egy istent, így működik, igaz?

– A fiú lánya a híd a világok között. – Breen érezte, hogy a szavak, a gondolatok, az igazság egyszerűen csak áramlanak belé és ki belőle. – A híd a fénybe vagy a sötétségbe vezet. Az ő útja hármas: ébredés, tanulás, döntés.

Marco kivárt egy szívdobbanásnyit.

– Mi volt ez? Jóslat? Már azt is csinálod?

– Néha. Még mindig önmagam vagyok, Marco.

– Ki mondta, hogy nem? Oké, akkor így már jobban átlátom, hogy mire lesz szükségem. Ha nem gond – nézett Sedricre.

– Örömmel segítek.

– De sok lesz, hiszen nem lehet tudni, meddig maradok itt. Addig nem megyek el, amíg vissza nem küldjük azt a seggfej istent a pokolba.

– Marco…

– Nekem is van választásom, kislány, és én így döntöttem.

– Neked nincs semmilyen erőd. Fogalmad sincs, mire képes Odran.

– Elég világos képet kaptam, és ez halálra rémít. De maradok. – Mindkét kezének mutatóujját a levegőbe lökte. – Ennyi, ennyi az egész. Ha nyaggatni kezdesz miatta, megkérdezem nagyit, hogy befogad-e. Nézz a szemembe, Breen, nézz egyenesen a szemembe, és mondd, hogy ha a helyemben lennél, te csak úgy visszamennél Phillybe, és itt hagynál engem.

– Ha bármi történne veled…

– Ugyanez igaz rád is. Szóval el van intézve. Azt hiszem, kölcsön kell kérnem valamit, hogy megírjam azt a listát.

Breen nem vitatkozott vele, annál okosabb volt. De remélte, hogy a következő néhány napban fokozatosan gyengíteni tudja a férfi elszántságát. Marco az ismerősei közül mindenkinél jobban a városi élet és annak minden kényelmének a híve volt.

Minél több időt tölt Talamh-ben technológia nélkül, a legszükségesebbek nélkül, valószínűleg annál… befolyásolhatóbb lesz. Különösen, ha Breen meg tudná győzni arról, hogy a túloldalon tudna olyat tenni, amivel segíthetne.

Jelen pillanatban azonban semmi sem jutott eszébe.

Ahogy visszafelé sétáltak a farmra, Breen egy sárkánypárra mutatott, akik lovasaikkal együtt siklottak az égen.

– Ők felderítők.

– Oké, szóval a sárkányok mindenféle színben léteznek. És az emberek? Van itt valaki az én fajtámból?

– Igen, és a te irányultságoddal. A szerelem itt is szerelem.

– Ezt jó hallani. Most ugyan nem vágyom romantikára, de jó tudni, hogy az emberek errefelé nyitottak.

– És a szívük is. Mint bárhol máshol, itt is vannak olyanok, akiknek nem. Volt egy vallási szektájuk, a jámborok. Nem úgy indultak, de aztán, nos, hogy úgy mondjam, sötétté váltak. És voltak szépek, akik arrafelé fordultak. Marco, szeretném felhívni a figyelmedet arra, hogy ha maradsz, és el akarsz jutni valahová, meg kell tanulnod lovagolni. Lovon.

– Azt hiszed, nem tudom megtanulni? – Hüvelykujjait a derékszíjába akasztotta, és peckesen lépkedett. – Kipróbálhatom a cowboykodást. És ha te meg tudod tanulni a kardforgatást, akkor én is.

– Elég pocsék vagyok benne.

– Ne már!

– Csak kérdezd meg Keegant. Ő tanított, és ő lenne az első, aki ezt elmondaná.

Marco átkarolta a vállát, miközben Sükebóka mellettük ügetett.

– Újra összebújsz azzal a csinos fickóval?

– Engem sem érdekel most a romantika. És gyanítom, hogy őt sem. Valami van a levegőben.

– Te most arra készülsz, hogy… – Marco intett a kezével.

– Pontosan arra… – ismételte meg Breen a gesztust. – Érzem, hogy valami… nyomakodik. Be akar jönni. Még nincs ott, de már közel van. – Lerázta magáról az érzést. – De még nem. Összeszedjük a holmimat, és elmegyünk a házikóba. Azt hiszem, könnyebb lesz, ha elolvasod mindazt, amit írtam. Aztán, ha kérdésed van, válaszolok rá.

– Oké, akkor innen csak úgy visszasétálunk Írországba? Egy újabb szélcsatornán keresztül?

– Nem olyan lesz. Nem annyira drámai.

Sükebóka boldogan ugatott és száguldozott körülöttük. Fürgén átugrott a kőfalon, és egyenesen a két gyerek és az őket őrző nagy farkaskutya felé iramodott.

– Ők Finian és Kavan. És a nő a zöldségeskertben? Ő Keegan és Harken nővére, Aisling. A gyerekek anyja.

– Szóval itt mindenki szép.

A kaput használták. Aisling, aki sötét haját felkötötte, kezét a nadrágjába törölte, és az egyiket domború hasára téve feléjük indult.

– Isten hozott, Breen Siobhan. Isten hozott. Visszajöttél, ahogy mondtad. Nem lett volna szabad kételkednem benned. – Megölelte Breent. – Bocsánatot kérek érte.

– Nem kell. Tudom, hogy mennyire aggódtál, és azt is, hogy miért. Ő Marco.

– Hallottam róla. Azt mesélték, úgy pottyantál ide, Talamh-be. Jól vagy már?

– Jól, köszönöm. Örülök, hogy megismerhetlek.

– Én is. Kértek teát? Mab vigyáz a fiúkra, amíg bemegyünk.

– Most jövünk nagyitól, ahol teáztunk és boroztunk. Már csak a holmimat kell összeszednem, hogy beköltözhessünk Tündérlakba.

– Ó, már átküldték őket. Morena gondoskodott róla, és a te nagyon szép ruháidat is kitisztították, Marco.

– Köszönöm. Ezeket az öcsédtől, Harkentől kaptam kölcsön.

– Ne aggódj. Neki van még.

Finian, az idősebb fiú odarohant hozzájuk, az öccse a nyomában totyogott.

– Mindjárt itt a születésnapom – jelentette be Finian. – Itt leszel a születésnapomon.

– Samhain napján. – Breen leguggolt. – Emlékszem. Hároméves leszel.

– Köszönj, és üdvözöld Breen barátját, Fin. Ő Marco.

A kisfiú leszegte a fejét.

– Helló és isten hozta.

– Kicsit félénk az ismeretlenekkel. De – folytatta Aisling, amikor Kavan odaért hozzájuk, és azonnal megpróbált felmászni Marco lábára – ő kicsit sem az.

Marco felkapta a gyereket.

– És ő kicsoda?

– Ő a mi Kavanunk – mondta Aisling, miközben a kisfiú gagyogott valamit Marcónak –, aki számára nem létezik idegen.

Kavan marokra fogta Marco fonatait, és rájuk vigyorgott.

– Tetszik!

– Nekem is.

Aztán a kicsi Breen felé nyújtózkodott, és gügyögött neki.

– Mikorra várod? – kérdezte Marco Aislinget.

– Imbolc{1} körül. Február elejére – magyarázta a férfi értetlenkedő pillantására. – Számításaim szerint már túl vagyok a felén. Ezúttal lányt remélek, mert, ahogy látod, már van két ördögfiókám.

– Hiányoztak az ördögfiókáid – mondta Breen, és megsimogatta Kavant, mielőtt letette volna. – Holnap visszajövünk. Nagyival fogok dolgozni, ahogy korábban is. És szólj, kérlek, Keegannek, hogy edzek, ha akarja.

– Kétségtelenül akarni fogja. Ő és Mahon… ő az én emberem – mondta Marcónak –, holdkeltére visszaérnek. Gyertek el hozzám, amikor tudtok, mindkettőtöket szívesen látlak. Gyerünk, fiúk. Megígértük vagy sem Harkennek, hogy gondoskodunk a konyhakertről? Áldás mindkettőtökre – mondta, miközben elterelgette a gyerekeket.

– És rád is – viszonozta Breen. – Menjünk, Sükebóka.

– A portál azon a fán keresztül vezet – intett Breen, amikor újra áthaladtak a kapun. – Vagy a portál maga a fa, nem vagyok benne biztos, hogy melyik.

Marco átnézett a földúton túlra, egy másik kőkerítésre, egy birkákkal teli legelőre, és onnan fel a dombra.

A fa több mint hat méter szélesen terült el, ahogy egy sziklarakásból kiemelkedett. Vastag ágai lefelé íveltek, némelyik leért a földig, mielőtt újra felfelé tört volna. A levelek, amelyek Breen emlékei szerint egész nyáron élénkzöldek voltak, mostanra bíborvörösre színeződtek.

– Milyen fa az?

– Az a Fogadófa, és a portál… vagy a főportál Talamh és Írország között.

Breen átvágott a mezőn Marcóval. Sükebóka előreszaladt, felkapaszkodott a domboldalon lévő hét kőlépcsőn. Egy ágon pipiskedve megállt, ugatott, mintha csak sürgetné őket.

– Oké. Ha elájulok, hozhatod nekem megint a sört, vagy ami benne volt, bármi is volt az.

– Megtehetem, de nem lesz rá szükséged. Érezni fogod a változást – mondta Breen, miközben Marco követte őt a lépcsőn. – És van egy kis szél, de nem olyan, mint a másik. Változik a fény, de csak egy villanás, és aztán vége. Ne lepődj meg, ha a túloldalon esik az eső. Sohasem lehet tudni.

– Nem hiszem, hogy bármi is meglepne még egyszer. Soha.

Breen Marco fölött állva hátranyúlt. Érezte a férfi szorongását, de az nem tudott versenyre kelni a hűségével.

– Fogd meg a kezem! Menj előre, Sükebóka! Mi is jövünk. Lépj rá az ágra! Lehet, hogy egy kicsit úgy érzed, mintha zuhannál, de…

A fény felvillant, a hirtelen fuvallat beleborzolt a hajába.

– De nem zuhansz. Látod?

– Már át is értünk? A gyomrom kicsit megremegett, de… Biztos, hogy átértünk?

– Igen. Csak le kell másznod.

– Kicsit remeg a térdem – ismerte be Marco. – De nem ütött úgy ki, mint korábban. És nem esik az eső.

– Szerencsések vagyunk, nem fogunk elázni. Jó másfél kilométer gyalogút a házikóig.

– Nagyjából ugyanúgy néz ki.

– Igen, de mégsem az. Tegnap este nem láthattad, mert odaát esett az eső, és megrázott az átkelés, de Talamh-nek két holdja van.

– Kettő?

– Az egyik nő, amikor a másik fogy.

– Ez annyira király! Ezt látni akarom. De tudod, Breen, én bejártam az egész erdőt, amikor itt voltam, hogy megismerjem az íreket. Sohasem láttam azt a fát. Hogyan kerülhet el az a fa bárki figyelmét? Hatalmas, és a sziklából nő ki. Vagy a szikla nő ki belőle.

– Nem úgy volt megírva. Nézd meg az órádat.

Marco megtette, és kurtán felkacagott.

– Most mit szólsz, jól működik. – Elővette a telefonját a kölcsönnadrágból. – A telefonom is.

– Először Sally – mondta Breen. – A legjobb lesz, ha azt mondod, hogy úgy döntöttél, visszajössz velem, és tegnap este elrepültünk. Itt maradsz néhány napig, és…

– Nem tudom, meddig maradok, és ezt mondom. Add fel, Breen, nem szabadulsz meg tőlem. Nem lesz semmi bajunk. Át fogjuk segíteni egymást ezen az egészen. Én pedig megtanulok lovagolni. Gyí, te paci!

– Nem olyan könnyű, mint hiszed. A fenekem napokig csupa zúzódás volt. És utálom magam, amiért örülök, hogy itt vagy.

– Ezt abbahagyhatod. Mondd csak, mindebben, amit leírtál… Van benne valami a Dögös Főnökkel folytatott szexről?

– A francba. Figyelj…

– Túl késő. Azt mondtad, hogy az egészet elolvashatom. És lehet, hogy most nincs kedvetek összebújni, de láttam, hogy nézett rád.

– Mintha csak egy újabb púp lennék a hátán?

– Nem. Ahogy, remélem, egyszer valaki majd rám is így néz. – Marco romantikus szíve kicsit felsóhajtott. – Még csak nem is próbált visszaütni, amikor nekiestem, amikor azt hittem, hogy bánt téged. Feltörölhette volna velem a padlót, de nem tette. A pokolba is, valószínűleg akár kumkvattá vagy valami hasonlóvá változtathatott volna. De nem tette.

– Tiszteli a hűséget és a barátságot.

– Sally azt mondta, hogy van stílusa.

– Azt hiszem, tényleg van.

– Most már emlékszem erre az ösvényre. A rohadt életbe! Ha arra mész, a faluba jutsz. Az öböl ott van. Hé, ott volt, ott. Rossz helyen volt. Ez… Tudod mit? Ez rohadtul király. – Beleszimatolt a levegőbe. – Érzed? Szerintem az öböl illatát érzem. És… füstöt.

– Begyújtottak nekünk. – Breen arrafelé intett, ahol a fák ritkultak. – Látod?

Ott állt a házikó, a kéményekből füst szállt a nádtető fölé. A kert, amelynek gondozására Seamus tanította meg, ugyanolyan színpompás volt, mint máskor. És a virágcserepek, amelyeket szintén Seamus útmutatása nyomán ültetett be, még mindig virágoztak.

– Ez a te helyed, Breen. A nagyanyád mondta, és ő készítette neked. Ezt most jobban megértem, mint valaha. Én is szerettem itt lenni.

– Tudom. – Lenézett a kutyára, aki egy helyben táncolt. – Menj csak.

Szinte a levegőbe ugrott, mielőtt kirohant volna, át a zöld füvön, le a lejtőn a palás partra, és a vízbe ugrott.

– Vízi kutya – mondta Marco nevetve. – Nem semmi.

– Menjünk be. Én ott szoktam teát inni… és istenemre, meg kell kóstolnod Finola limonádéját. Varázslatos. De nagyon remélem, hogy nem feledkeztek meg a kóláról sem.

Olyan, mintha hazajöttem volna, gondolta Breen, miközben kivette a kólát a hűtőből. Miközben az első kortyokat itta, végignézett a csinos konyhán… a frissen sült kenyér fehér kendőbe csomagolva feküdt a palaszínű pulton, a kőtál tele volt friss gyümölcsökkel, a széles ablakpárkányon friss virágok illatoztak.

Minden olyan volt, mint amikor hónapokkal korábban először látta. Pontosan olyan, mint amikor itt hagyta.

– Tésztás vacsorát készítek magunknak – jelentette be Marco, miközben körülnézett a konyhában. – Nézd ezeket a paradicsomokat. Tökéletesek! – Megnézte az óráját, és számolt kicsit. – Várok körülbelül egy órát, mielőtt felhívom Sallyt. Ha esetleg elaludtak, akkor legalább egy kis kávét igyanak, mielőtt megmondom nekik, hogy elszöktem.

– Úgy jó lesz. Majd itt, a lenti a hálószobában berendezkedem a munkához. – Arrafelé indult, és belépett a kertre nyíló szobába. – Várj csak. Már meg is csinálták nekem. – Egyik kezével végigsimított a laptopon, amely már ott volt a kis íróasztalon, a sarokban szépen feltekerve állt a jógamatraca, amelyről meg is feledkezett, hogy magával hozza.

– Sedric már megjárta Phillyt – mondta Marcónak.

– Mi? Hogyan?

– Majd megszokod. – Visszasétált, hogy kinyissa az ajtót Sükebókának, aki a nappali kandallójához szökdécselt, és a szokásos három fordulat után elégedett kutyasóhajjal letelepedett.

– Gondolod, hogy a cuccaim fent vannak abban a szobában, amelyet korábban használtam?

– Derítsük ki. Ki akarok pakolni, aztán írok egy kicsit. Valószínűleg kéne arról is írnom egy blogbejegyzést, hogy visszajöttem a nyaralóba. Te pedig ott üzemeled be a laptopot, ahol olvasni akarsz.

Átvágtak a nappalin az erdőzöld kanapéjával, a gyertyáival és kristályaival, a virágokkal és a kék vízre nyíló kilátással.

A tűz sistergett és ropogott a kandallóban.

Át az előszobán, fel a lépcsőn, ahol a kutya feltápászkodott, hogy kövesse őket. Amikor felértek, Breen befordult Marco szobájába.

A férfi gitárja az állványon állt, a hárfa pedig a tokjából kibontva csillogott az asztalon a szintetizátorral együtt.

Mivel Marcót teljesen lefoglalta, hogy bámuljon, Breen kihúzta az egyik fiókot.

– Pulóverek, ingek.

Marco kinyitotta a szekrényt.

– Mindent elpakoltak.

– Ez egyfajta üdvözlés. Fogadok, hogy a kabátjaid meg az ernyőd… és az enyémek is… az előszobaszekrényben vannak.

– Tényleg azt hiszed, hogy valahogy majd hozzászokom?

– Remélem, igen. – Breen szíve kicsit elszorult. – Ez vagyok én.

– Mindig szeretni fogom azt, aki vagy. – Az asztalhoz lépett, ujjaival végigsimított a hárfa húrjain. – Meg akarom tanulni, hogyan kell ezen játszani. Ez a legjobb ajándék, amit valaha kaptam.

– Kicsit emlékszem arra, amit apám tanított nekem. Meg tudom mutatni, és tudom, hogy onnantól kezdve többre vagy képes.

– Oké. Oké. – Körbejárta a szobát, kinézett a kilátásra, amelyre emlékezett. – Talán vacsora után rendezünk magunknak egy zenés estét. Főzés és zenélés, az talán segítene a valahogyon. Lemegyek, nekilátok annak a szósznak, hogy mennyeire párolódjon, aztán felhívom Sallyt. – Kinyújtotta a kezét, végigsimított a lány élénkvörös fürtjein. – Te pedig tedd a dolgod, Breen.

A lány lement, hogy tegye a dolgát, Sükebóka pedig összegömbölyödött mögötte az ágyon. Először a blogbejegyzést fogja megírni, döntötte el Breen, de csak röviden. És várni fog a posztolással, amíg Marco nem beszél Sallyvel.

Hogyan kezdje? – tűnődött. A blogon semmiképp nem írhatott a talamh-i taoiseachről, vagy arról, hogy Marco vele ugrott át a portálon.

Egy pillanatig csak ült, és hagyta, hogy tudatosuljon benne, hogy valóban visszatért. Nyáron élvezte magányát a nyaralóban, és azt, hogy életében először egyedül él.

De ahogy most ott ült, és hallotta Marcót a konyhában, amint énekelve tette, amit a paradicsomokkal tennie kell, úgy érezte, hogy barátja jelenléte olyan, mint a meleg takaró egy hűvös reggelen.

Egyszerűen megnyugtató, mint a mögötte szundikáló kutya, vagy a tudat, hogy a kertkapun túl nyílnak a virágok.

Ezért írt arról, hogy visszatért Írországba. A blogon most először említette, hogy megtalálta a nagymamáját, és megtudta, hogy elvesztette az édesapját. És arról, hogy a veszteség miatt érzett gyászt hogyan ellensúlyozta a család és a barátok megtalálásának öröme.

Hogyan segített ez neki megtalálni önmagát.

Amikor elkészült, elégedetten félretette a blogot, és megnyílt a történetnek.

Belemerült, hagyta, hogy körülvegye.

Harmadik fejezet

Amikor végre a felszínre bukkant, kissé megdöbbent. Jól haladt a philadelphiai lakásban, amikor nyár végén visszament. De belátta, hogy nem úgy, mint itt. Talán a kezdeti energiarobbanás miatt, mert visszatért oda, ahol igazából elkezdte útjának ezt a részét, de tíz oldalt írt, szinte áradtak belőle a szavak.

Most, az írás ködéből kiszabadulva, megérezte Marco paradicsomszószának illatát, észrevette a fény változását, ahogy az alkonyat egyre közeledett.

És látta, hogy Sükebóka elhagyta a helyét.

Kikapcsolta a laptopot, kilépett. Látta, hogy Marco az ebédlőasztalnál ül, és a homlokát ráncolva olvas a laptopján. Sükebóka felállt a konyhai tűzhely előtti helyéről, és a lány lábához simult.

– Sally?

– Minden rendben. Örül, hogy veled jöttem. – Aztán felnézett, egyenesen a lány szemébe. – Ami itt van, Breen, az nem jó. Nem jó. Szent szar, majdnem megöletted magad. Kétszer is!

– De nem ölettem meg magam. És nem akarja, hogy meghaljak, Marco. Amit ő akar, az rosszabb. – Kiment a konyhába, hogy megtöltse a kutya etetőtálját. – Erősebb vagyok, mint voltam, és még erősebb leszek.

– Hogyan fogsz vele harcolni?

– Most nem tudom a válaszokat. – Választott egy üveg bort. – De azt hiszem, hogy erő az erővel fog összecsapni.

– Ő egy rohadt isten. Ő Loki, kislány, a szórakoztató részek nélkül.

– Az ő vére van bennem, és még több is. Több van bennem. Nem kérdezed, hogy félek-e.

– Nem vagy hülye, sem őrült, tehát tudom, hogy félsz. Keegan nem tudja elintézni? Oké. – Marco felállt, és gesztikulálva fel-alá járkált. – Értem én, hogy megtenné, ha tudná. Most már jobb képet kaptam róla és mindenkiről, aki odaát van. Még nem fejeztem be, de már jobban látom az egészet. Legalábbis a te szemeddel nézve.

– Az apám meghalt, amikor megpróbálta megállítani.

– Tudom, kicsim. Tudom. De az az őrült boszorkányasszony a kétfejű kígyókkal… – Megborzongott, mielőtt elvette a bort, amelyet Breen nyújtott felé. – Ami a kígyókat illeti, Indiana Jonesszal értek egyet.

– Egyszer becsapott. – Koccintott, ivott. – Még egyszer nem fog meglepni.

A férfi hosszan nézett rá.

– Már nem vagy olyan rémült, mint tegnap este.

– Talán vissza kellett jönnöm, hogy elveszítsek a félelmemből valamennyit. Nem az egészet, mert nem vagyok hülye, sem őrült. És tudom, hogy fogok még nagyon félni. De amit megtanultam, és amit még meg fogok tanulni? Minél többet tanulok, annál többet érzek. Féltem az írással próbálkozni, de addig erőltetted, amíg meg nem tettem. És jó vagyok benne. Még jobb is leszek, de már jó vagyok benne. És ez örömet szerez nekem. Egyre jobb leszek a varázslásban. Eddig is elég jól ment, és még jobb leszek. Ez is örömmel tölt el.

Marco bement a konyhába, megkeverte a szószt.

– Az írástól nem kerülsz halált mutató álomba.

– Olvastál a látomásomról, a fiúról az oltáron, arról, hogy mit tettek Odran és a démonjai azzal a fiúval?

– Rosszul is lettem. Hánynom kellett tőle, mert ez nem olyan volt, mint egy film, ahol minden csak színjáték. Ez valóságos volt.

– Hogy fordíthatnék hátat neki, amikor lehet, hogy én vagyok az, aki megakadályozza, hogy ez valaha is újra megtörténjen?

– Nem tudom, de az a helyzet, hogy a gyertyagyújtás vad dolog, kislány, de nem olyasmi, amivel ezt az egészet kezelni lehet.

– A tűz gyakran az első megtanult készség.

Letette a borát, és kinyújtotta a kezét. És vörös lángot hívott elő.

– Tud forrón égni. – A másik kezében kék tűz lobogott fel. – Vagy hidegen is.

A magasba küldte, majd egy mennydörgéshez hasonló csattanással összehozta őket, mielőtt sisteregve, szikrázva kihunytak volna.

– A levegő felkavarodhat. – Körözött az egyik ujjával. – Ez meleg szellő. – Aztán felemelte a másik kezét, és azzal is kört írt le. – Ez pedig jeges szél.

Mindkettő belefújt a hajába, és meglebbentette Marco fonatait, mielőtt a lány eltüntette volna, miközben az ajtóhoz sétált, és kiment. Ott rátette a kezét a virágcserépre.

– A föld életet hoz. – A még ki nem nyílt bimbók kivirágoztak a keze alatt. – Vagy elveszi.

És a föld megremegett.

– Az eső hullhat puhán a földre, hogy megitassa. – Felemelte, majd leengedte a karját. Kinyújtotta a tenyerét, amelyben a felhőkből vett eső csillogott. – Vagy ostorként csapkodhatja.

Egyik kezét az öböl felé nyújtotta, és felkorbácsolta a vizet.

Majd újra kisimította.

– Ez a négy elem összekapcsolódik bennem egy ötödik elemmel. A varázslattal, amelyet az előttem járók adtak nekem. Tanultam, Marco. Apámnak is megvolt, ami nekem, kivéve az emberi részt. De ő az anyámért megpróbált ember lenni, amikor ezen az oldalon volt. És azt hiszem, mivel oly sokat vesztett a szívéből, mert két világ közt őrlődött, Odran megtalálta a módját, hogy ezt kihasználja. És megölte. Bennem megvan az, ami az apámban nem volt. Nem tudom, mit jelent, hogyan használhatom, kell-e majd használnom, de több van bennem.

– Oké, oké. Még több borra van szükségem. Tele kell töltenem ezt a poharat.

Visszatért a konyhába, de a keze annyira remegett, hogy nem tudta felemelni az üveget.

Breen odament hozzá, a kezét az övére tette.

– Ne félj tőlem. Azt hiszem, az összetörne, ha félnél tőlem.

– Nem. Tölts nekem, jó? Nem félek. Le vagyok nyűgözve. Igen, ez a jó kifejezés rá. – Lenyelte a bort, amit a lány töltött neki. – Ragyogtál. Úgy értem, mintha belülről világítottál volna. Olvastam néhány dologról, amit megtanultál, de látni, ahogy csinálod…

Marco átkarolta a lányt. A karja még mindig remegett, de magához szorította.

– Nem mondtam-e mindig, hogy különleges vagy? Csak eltart egy darabig, mire eljutok ahhoz a „valahogyan majd megszokom” részhez.

– Van rá időd. Mi lenne, ha valami teljesen normálisat tennék, és csinálnék egy salátát a tésztádhoz?

– Az jó lenne. Elrakom a laptopot. A többit majd később elolvasom. Azt hiszem, egyelőre torkig vagyok vele. Felteszek egy kis zenét.

Normális, gondolta Breen, miközben hámozott és aprított. Vajon az is normális lenne, ha egy kis rozmaringot és kristályokat csúsztatna Marco párnája alá, hogy nyugodtan aludjon?

Úgy döntött, hogy normális, ezért gondoskodni fog róla.

Megvacsoráznak, és normális dolgokról beszélgetnek. Aztán felmegy a hárfáért – a párnája alá csúsztatja a talizmánt –, és megmutatja a barátjának, mire emlékszik. Talán a gitárját is lehozza.

Amikor Marco bejött, hogy vizet forraljon a tésztához, az normálisnak tűnt… az ő normálisuknak, gondolta Breen. Ahogy a férfi ellenőrizte a salátával kapcsolatos munkáját, aztán végigvezette egy öntet receptjén, mielőtt belecsúsztatta a spagettit a fazékba.

– Mint a régi szép időkben – mondta, és Breen felnevetett.

– Borg tudat. Én is erre gondoltam. Megterítem az asztalt, és dőzsölünk.

Sükebóka vakkantott egyet, de nem figyelmeztetésként, hanem üdvözlésként. Amikor Breen odapillantott, látta, hogy Keegan éppen kopogtatni készül az üvegajtón.

Még épp megpillantotta Cróga aranyhegyű, zöld farkát, amint a sárkány felemelkedett az éjszakai égboltra.

A tányérokkal a kezében az ajtóhoz lépett, hogy kinyissa.

– Bocsánat – szabadkozott a férfi rögtön. – Vacsorázni készültök. Nem tartalak fel benneteket.

– Hé, gyere be! – szólt Marco a tűzhely mellől. – Vacsoráztál már?

– Nem, csak azért…

– Vacsorázhatsz velünk. Rengeteget főztem. Hozz még egy tányért, kislány, és kínáljuk meg egy kis borral ezt a férfiembert.

– Nem akarok tolakodó lenni.

– Nem vagy az. – Breen hátralépett. – Marcónak igaza van. Több mint elég kaját csinált.

– Ez kedves tőled. Nagyon jó illata van.

– Remélem, szereted a spagetti marinarát.

– Igen, bár már jó ideje nem ettem.

– Igazi élményben lesz részed. – Nem egészen volt biztos abban, hogy ez mit jelent az este normalitására nézve, de Breen indult, hogy töltsön még egy pohár bort – Marco fantasztikusan főz.

– Csak látni akartam, hogy berendezkedtél-e, és szólni, hogy holnap szokás szerint találkozunk, Breen. Úgy tűnik, sikerült a vacsorára időzítenem.

– Megérdemled. Vedd le azt a remek kabátot, amire vágyom – mondta neki Marco. – Rajta, kislány, tedd csak ki a salátát. A gyertyákat is meggyújthatod a magad módján. Már majdnem megszoktam.

Mielőtt bármelyiket megtette volna, Breen odasétált Marcóhoz, és hátulról erősen átölelte.

– Aggódik értem – mondta a férfi Keegannek.

– A barátok szoktak. Úgy látom, egész jól összeszedted magad. Morena azt mondta, hogy igen. És találkoztál Marggal és Sedrickel.

– Sedric szerencsés ember. Vagy macska. Találkoztam a nővéreddel és a két fiával. – Marco, aki otthon volt a konyhában, egy szűrőbe öntötte a tésztát. – Láttam néhány sárkányt. Még nem tudom, mit gondoljak róla, de Breen naplójában olvastam, hogy lovagolt a tieden.

– Naplót vezetsz?

– Igen. – A lány arra koncentrált, hogy a salátát szétossza a tálakba.

– Szerintem kérünk még egy üveg bort – döntötte el Marco. – Mi lenne, ha nyitnál egyet, Keegan? Én addig összekeverem a tésztát és a szószt csak úgy családiasan.

Marco, ahogy szokta, elbabrált a kenyérszeletekkel, a mártással, bazsalikomot tett a tésztára. Amikor leült, megemelte a borát.

– Jó, hogy társaságunk van vacsorára. Otthon Phillyben nem sok embernek volt helyünk, ezért többnyire a Sally’sben lógtunk.

– Jó hely rá.

– A legjobb. – Marco beletúrt a salátájába, megkóstolta. – Szép munka, Breen. Szóval, Keegan, te vagy itt a főnök. Vagy ott. Arrafelé.

– Én vagyok a taoiseach.

– Olvastam a naplóban, hogyan megy ez. A tóba ugrás meg minden. Megtaláltad a kardot, és felhoztad. És bumm! Csakhogy azt is mondhattad volna, hogy „Na, én aztán nem”, és nyugodtan elúszhattál volna.

– Ez egy döntés.

– Nem könnyű, lefogadom. És még csak gyerek voltál.

– Elég idős. – Keegan vállat vont. – Minket szinte születésünktől fogva arra tanítanak és képeznek, hogy ismerjük a taoiseach kötelességeit.

– Breen pedig most edz és tanul. De nem azért, hogy ő legyen a főnök.

– Ha elbukom, dönthet, hogy bemegy-e a tóba, és felhozza-e a kardot.

– Ne beszélj bukásról.

Keegan kurta pillantást vetett a lányra.

– Kérdezett. Ez a válasz.

– Meg tudja csinálni – folytatta Marco –, még akkor is, ha félig ember, félig földlakó, vagy akárhogy is hívjátok.

– Ő is Talamh-ből származik, a bölcsek, a sidhe vérét hordozza. Az teszi őt egyedivé, ami az anyjától, a nagyapjától származik. Nem mássá, ha érted, hanem…

– Különlegessé – bólintott Marco jóváhagyólag Keegannek. – Mindig ezt mondom neki. Az anyja komolyan megpróbálta őt átlagossá tenni. Nem sikerült neki.

Marco a háziasszony szerepét magára véve hatalmas adag spagettit szedett Keegan tányérjára.

– Egyébként örülök, hogy ma este beugrottál, mert holnap meg akartalak keresni. Hé, ugye nem kell uramnak, felségednek vagy ilyesminek szólítsalak?

– Dehogy – tiltakozott Keegan. – Az istenekre, nem.

– Annak az egyharmadát, Marco. Komolyan mondom. A fenébe is! – Breen csak sóhajtott, amikor a férfi a tányérjára szedte a tésztát. – Mindig túl sokat ad.

– Komolyan fel vagy turbózva, kislány. Azoknak az izmoknak szénhidrátra van szükségük. Segítettél neki megszerezni őket.

– Ööö…

– Az edzéssel. Nagyon megharagudtam volna rád, főnök haver vagy sem, amiért leütötted a csajomat és zúzódásokkal tarkítottad a testét.

– Marco, kérlek! – Breen arca kipirult. A vörös hajúak átka! – Csak egyél.

– Fogok. De rájöttem, hogy azért voltál Breennel kemény, mert szükséged volt rá, hogy visszavágjon. Hogy vissza akarjon vágni. Az anyja… és nem fogok rá rosszat mondani. Amikor előbújtam, a családom nem támogatott. A húgom igen, de a szüleim, a bátyám már más tészta. De Ms. Wilcox mellém állt, úgyhogy nem leszek túl kemény vele.

– Honnan bújtál elő?

– A szekrényből, öregem – nevetett Marco. – Meleg vagyok.

– Igen, Breen mondta, hogy ez azt jelenti, hogy a férfiakat kedveled a szexben, meg ilyesmi. Nálunk, Talamh-ben, nincsenek ilyen szekrények.

Marco csak vigyorgott, Keegan pedig a villája köré tekerte a spagettit, és megkóstolta.

– Hát ez fantasztikus! Még annál is jobb, mint amit Olaszországban ettem.

– Jártál Olaszországban? – Marco rábökött. – Mindjárt kifaggatlak róla, de előtte befejezem, amit elkezdtem.

– Fejezd csak be, amit akarsz. Én addig eszem.

– Azt akarom mondani, hogy nehéz megtanulni visszavágni, akarni a visszavágást, amikor az életed nagy részében, lényegében az egész életedben azt mondták, hogy ne tedd. Sőt, azt mondták, hogy úgysem nyerhetsz, mert sohasem leszel elég jó.

Keegan bólintott, miközben folytatta az evést.

– Breen anyja tévedett. Bármi is volt az oka, az még nem teszi őt kevésbé rosszá. Az vagy, ami. – Aztán borostyánszínű pettyekkel tarkított zöld szemével egyenesen Breenre nézett. – És te most már tudod, amit tudsz. Ez nem jelenti azt, hogy nem foglak leütni vagy zúzódásokat okozni neked az edzőpályán.

– Mert azt akarod, hogy éljen.

– Igen, azt akarom, hogy éljen.

– Ezért döntöttem úgy, hogy nem haragszom rád. Ráadásul megmentetted az életét. Kétszer is.

– Annyira nem volt veszélyben az élete.

– Kóstold meg a mártásomat. Saját specialitásom. A sárkányodon leszálltál az égből, amikor valami gonosz tündérfickó elkapta. Te meg nyissz, levágtad a fejét.

– Finom a mártásod.

– És amikor a ribanc boszorkány kígyói megharapták, te segítettél megszabadulni a méregtől.

– A nagy részét ő maga csinálta.

– Ő máshogy meséli, de hiszek neked. Akárhogy is, Breen jelenti a világot számomra, úgyhogy nem tehetsz semmit, ami nagyon felbosszantana… kivéve, ha bántod. Azt hiszem, távol kell maradnom az edzőpályától.

– Jól választod meg a barátaidat, Breen Siobhan.

– Enyém az érdem. Marco, nem akarom, hogy ma este tovább gondolkodj ezen. Így is kemény napod volt.

– Már majdnem végeztem. Szükségem lesz rád vagy valakire, aki engem is kiképez. Néhány szerencsés ütéstől eltekintve pocsékul bunyózom.

– Azt mondja, itt marad – kezdte Breen, amikor Keegan ránézett.

– Nem csak mondom, komolyan is gondolom. Nekem Breen jelenti a világot – ismételte Marco. – Amíg ő itt van, addig én is.

– Hát akkor, testvér, majd kiképezünk, bár lehet, hogy nem fogod megköszönni. Meg kell tanulnod harcolni, hogy megvédd magad és másokat. De azt mondom, többféleképpen is lehet segíteni, nem csak karddal vagy ököllel.

– Mint például hogyan? Én nem tudok egy maréknyi tüzet fellobbantani, mint itt néhányan.

– Mint például úgy, hogy mindjárt kérek egy második adagot. Nem annyit, mint az első, különben a végén még Cróga sem tud majd hazavinni.

– Főzés?

– A harcosoknak enniük kell, méghozzá jól. Majd én gondoskodom a kiképzésedről. Morena jó lenne hozzá a kezdéshez – mondta Keegan Breennek. – Kiegyensúlyozott és határozott, de több türelme van, mint nekem.

– Kinek nincs?

– Olyat még nem találtam – mondta Keegan könnyedén. – Tehetséged van a főzéshez, ez több mint egyértelmű, úgyhogy nem szabadna elpazarolni. És azt kell mondanom, mivel megtapasztaltam, hogy kemény szerencseütésed van, akárcsak Breen esetében, több van benned, mint hiszed.

Marco az öklére támasztotta az állát.

– Jóképű vagy, remek az alakod, és most ilyeneket mondasz nekem. Nehéz lesz nem beléd szeretni.

Keegan nevetett, és újabb adag tésztát kapott be.

– Ha kedvelném a férfiakat ilyesmikért, kétségtelenül udvarolnék neked, már csak a főztöd miatt is.

– Egy fiú álmodozhat. Mesélj nekem Olaszországról. Hol jártál, mit láttál, mit csináltál?

Barátkoztak. Breen ült, bár nagyrészt tudomást sem vettek róla, és figyelte, ahogy a barátság gyökeret ereszt, kicsírázik, majd kivirágzik, miközben Keegan a firenzei művészetről, a római szökőkutakról, a tengerparti kanyargós utakról és a falvak szűk utcáiról beszélt.

Amikor áttértek Montana hegyeire és síkságaira, a lány felállt, hogy összeszedje az edényeket.

– Nem, maradjatok csak ülve – mondta, amikor mindkét férfi felemelkedett. – Te főztél. Te pedig tovább szórakoztathatod Marcót.

Amit Keegan meg is tett, más világokról mesélve, miközben ő az edényekkel foglalkozott. Aranyhomokos világokról óriási dűnékkel és buján zöldellő oázisokkal, nyüzsgő városokról, ahol húrvasúttal közlekedtek, és az épületek átszúrták a felhőket.

És a primitív törzsekről, ahol a mágia virágzott, a férfiak lándzsával vadásztak, és sárból meg szalmából építettek kunyhókat.

Breen arra gondolt, hogy még sohasem látta Keegant ilyen nyugodtnak, és sohasem tapasztalta még, hogy ilyen szívesen ül és beszélget.

– Hányan vannak? – kérdezte Marco. – Hány világ van odakint?

– Ki tudná megmondani? Mi úgy húszról tudunk, de úgy tűnik, hogy többen vannak, mint ahányat ismerünk.

– Húsz? Mindegyikben jártál?

– Nem, dehogy. A kötelességeim nem hagynak elég időt arra, hogy ilyen szabadon utazgassak. Aztán vannak világok, amelyektől törvény tilt el minket. Némelyek még mindig alakulóban vannak, tudod, vad vizek és tüzes hegyek világai. Vulkánok.

– Hűha. Dinoszauruszok?

– Hallottam már meséket a nagy vadállatokról.

Breen magukra hagyta őket. Felment az emeletre, és talizmánt csúsztatott Marco párnája alá.

Amikor lement Marco hárfájával, Keegan felállt.

– Elég sokáig feltartottalak benneteket – kezdte, aztán a lányhoz lépett, és szemügyre vette a hárfát. – Na, ez aztán az igazi szépség!

– Breen hozta nekem ajándékba.

– Mondta, hogy muzikális vagy. Ez szép hangszer.

– Meg kell tanulnom játszani rajta. Gondolom, te nem játszol.

– Egy kicsit.

– Tényleg? – öklözött a karjába Marco. – Mutasd meg.

– Vissza kell mennem.

– Hallottam, hogy hegedülsz.

– Mikor? – vonta össze a szemöldökét rosszallóan Keegan, Breenre pillantva.

– Mielőtt elmentem.

– Eian biztos megtanított téged játszani. Az az ember egy sima nádszálat is meg tudott szólaltatni.

– Tanított, de nagyon sok mindent elfelejtettem. Jó lenne hallani olyasvalakit játszani rajta, aki nem felejtette el.

Amikor a férfi tétovázott, Marco megbökte.

– Vedd úgy, hogy a vacsorádért énekelsz. A következő vacsorádért.

– Hát, ennek nehéz ellenállni. Rendben, csak egyet, mielőtt elmegyek.

Leült a nappaliban, a hárfát az ölében tartotta, és hosszú ujjaival végigsimította az egyes húrokat.

– Jól van hangolva.

Egy pillanatot kivárt, aztán játszani kezdett.

Úgy tűnt, hogy a hangok egyszerűen zokognak a húrokon. Gyönyörűek és szívszorítóak voltak, így a levegő együtt sóhajtozott velük.

– Ismerem ezt a dalt – motyogta Breen. – Emlékszem rá.

– Kell is. Ez apád egyik dala. „Szívkönnyek” a címe. Elszomorított – mondta Keegan, és abbahagyta a játékot.

– Nem, nem úgy. Látom, ahogy játszik. Kint ült a kis házunk hátsó udvarán. Késő este, egyedül. Az ablakomból néztem őt, és olyan magányosnak tűnt. Pillangókat küldtem neki. – Az emlékezés mosolyt csalt az arcára. – Hívtam őket, és jöttek, röpködtek körülötte. Felnézett, meglátott, rám mosolygott, az ujját az ajkára tette. Játszott a nyári holdfényben, körülötte pillangókkal. Fejemet az ablakpárkányra hajtva elaludtam, és amikor reggel az ágyamban ébredtem, olyan volt, mint egy álom. Játszd el újra, kérlek!

Miután Keegan megtette, valami élénk és gyors zenére váltott, hogy felderítse a hangulatot. Aztán a hárfát Marco felé nyújtotta.

– Próbáld ki.

– A zeneboltban, ahol dolgoztam, elég jó volt a hangszerválaszték, de semmi ehhez fogható nem akadt.

Megpengette a húrokat, igazított a hárfán, még néhányat pengetett. És visszanyúlt ahhoz, amit a Sally’sben zongorázott Szent Patrik napján.

– Nocsak, mit nem hallok – vigyorgott rá Keegan. – Ritka tehetség vagy, Marco, vagy csak ugrattál, amikor azt mondtad, hogy még sohasem játszottál.

– Ez a „Black Velvet Band” akart lenni. Nem egészen sikerült. Felmegyek a YouTube-ra megnézni.

– Utasítások – magyarázta Breen Keegannek –, online bemutatók a számítógépen.

– Megteheted, vagy magaddal hozhatod a hárfát. Aisling tud hárfázni, és adna neked egy-két leckét. Ahogy hallom, annál többre nem is lesz szükséged. – Felállt. – Köszönöm az ételt és a zenét. Vissza kell mennem, mert Harken még napfelkelte előtt kiver az ágyból.

– Én is egy ilyennel élek – intett Marco a hüvelykujjával Breen felé. – Örülök, hogy eljöttél. Holnap találkozunk, odaát. Azt hiszem, már valahogy megszoktam – mondta Breennek. – Vagy a bor miatt van.

– Igyál egy kis vizet, különben holnap bánni fogod. – A lány felállt. – Kikísérlek. Sükebóka már az ajtónál táncol. Az éjszakai fürdőzését akarja.

Amint Breen kinyitotta az ajtót, a kutya az öböl felé rohant.

Keegan felvette a bőrkabátját.

– Jó éjszakát, Marco.

– Később találkozunk.

Breen kilépett a hűvösbe, miközben Sükebóka a tóban csobbant.

A lány nem vesztegette az időt.

– Eltökélte, hogy marad. Meg kell értened, hogy ő nem erre termett. Nem harcra, vagy arra, hogy megbirkózzon azzal, ami jön. Meg kell győznöm, hogy menjen vissza. Te vagy a taoiseach.

– És akkor mi van, ráparancsolhatnék, hogy menjen el? Nincs ráhatásom, és egyébként is felnőtt ember, olyan, aki értékeli a barátját. Ezt tiszteletben kellene tartanod.

– Tiszteletben tartom, a fenébe is. De neki nincs ereje, és…

Az éles mozdulattól a bőrkabát alja csattanó hangot adott… és a férfi szeme is megvillant.

– Neked kellene a legjobban tudnod, hogy nem tarthatod őt erőtlennek. Kiáll érted, hát állj ki te is érte. Csendet! – parancsolta Keegan, mielőtt a lány ismét tiltakozhatott volna. – Ne becsüld le őt!

– Nem tennék ilyet! Nem akartam…

– Esküszöm neked, hogy az életem árán is megvédem, ahogyan téged is.

– Bárkit megvédenél. Ilyen a természeted. De Keegan, ha bármi történne vele, nem tudnám elviselni. Képtelen lennék rá.

– Gondoskodom róla, hogy megvédjék, és te is ugyanezt teszed. Ne tedd őt kevesebbé, mint amilyen. Neked kellene a legjobban tudnod, mit tesz az elmével, a szívvel, a lélekkel, ha lekicsinylik.