Prológus

– Felesleges, uram, ez az ócskaság alaposan beragadt.

A centurio a szekérnek támasztotta a hátát, és egy pillanatra visszatartotta a lélegzetét. Vagy húsz csontsovány legionarius álldogált körülötte a mocsár derékig érő, bűzlő iszapjában. A tábornok egyre növekvő csalódottsággal figyelte erőfeszítéseiket az ösvény széléről. Alig hogy felszállt a csapatok visszavonulására szolgáló egyik hajóra, mikor megérkezett a hír, hogy a szekér letért a keskeny ösvényről. Azonnal felpattant a néhány hátramaradt ló egyikére, és visszavágtatott oda, ahol a szekér letévedt az ösvényről, hogy első kézből tudja meg, mi is történt. A ránehezedő láda súlya miatt a szekér ellenállt a kiszabadítására irányuló minden erőfeszítésnek. Nem hozhattak segítséget, mivel az utóvéd már hajóra szállt és kifutott a tengerre. Csak ez a néhány ember, a tábornok és az utolsó lovas felderítők vékony fala állt a szekér és Caswollan serege között, amely az egykori római hódítók sarkában járt.

A tábornok eleresztett egy szitkot. Kikötött lova ijedten kapkodta a fejét a közelében heverő hulla miatt. Nyilvánvalóan látszott, hogy a szekér elveszett, és a láda túl nehéz ahhoz, semhogy visszavihessék a lehorgonyozva várakozó utolsó hajóhoz. A biztonság kedvéért a kulcsa a szállásmesternél maradt, aki immár odakint járt messze a tengeren. A ládát azonban úgy készítették, hogy a megfelelő szerszámok híján lehetetlen legyen kinyitni.

– Most mi legyen, uram? – kérdezte a centurio.

A tábornok némán, kemény pillantással, hosszasan bámulta a ládát. Semmit sem tehetett, egyáltalán semmit. A szekeret, a ládát és annak tartalmát nem lehetett elvinni. Viszont gondolni sem mert erre, mivel a láda elvesztése legalább egy évvel visszavetné politikai terveit. E tétovázással teli, gyötrelmes pillanatban harci kürt harsant fel a közvetlen közelükben. A legionariusok rémült tekintettel hátráltak az ösvényen heverő fegyvereik felé.

– Maradjatok ott, ahol vagytok! – üvöltötte a tábornok. – Nem adtam parancsot, hogy távozzatok!

Még ha az ellenség a közvetlen közelükben járt is, a legionariusok olyan félelemmel vegyes tisztelettel viseltettek parancsnokuk iránt, hogy azonnal megtorpantak. A tábornok vetett még egy utolsó pillantást a ládára, majd döntést hozva bólintott.

– Centurio, szabaduljatok meg a szekértől.

– Uram?

– Itt kell maradnia, míg jövő nyáron vissza nem térünk. Húzzátok egy kicsit beljebb, hogy elsüllyedjen, jelöljétek meg a helyet, és gyertek vissza a partra, amilyen gyorsan csak tudtok. Itt hagyok egy csónakot, hogy megvárjon titeket.

– Igenis, uram.

A tábornok dühödten csapkodta a combját, aztán megfordult, hogy felüljön a lovára, és a mocsáron át a tengerpartra vágtasson. Mögötte ismét felhangzott a harci kürt, és kardok csattogása hallatszott, ahogy a lovas felderítők összecsaptak Caswollan seregének előhadával. Attól kezdve, ahogy a rómaiak partra szálltak, a Galliába való mostani visszavonulásig Caswollan emberei az út minden lépése alatt a nyomukban jártak, állandóan gyötörték a lemaradozókat és a gyűjtögetőket, és nem mutattak irgalmat a betolakodókkal szemben.

– Jól van, fiúk! – kiáltotta a centurio. – Egy utolsó lökés… Feszítsétek a vállatokat a szekérnek. Készüljetek… Lökjétek!

A szekér lassan még jobban elsüllyedt a posványban. A mocsár sötétbarna vize betört az eresztékeken, és egyre magasabbra emelkedett a láda körül.

– Gyerünk! Lökjétek!

Egy utolsó, egyesített erejű lökéssel a katonák mélyebbre taszították a mocsárba a szekeret, ami halk bugyogással tűnt el a sötét vízben, kis kavargó örvényt hagyva maga után az olajos felszínen, melyet csak a hosszú kocsirúd tört meg.

– Ez az, fiúk! Ez így jó lesz. Vissza a hajóhoz!

A legionariusok kigázoltak az ösvényre, majd felkapkodták a pajzsaikat és dárdáikat, míg a centurio gyorsan rajzolt egy vázlatos térképet a válláról lógó viasztáblára. Miután elkészült, összecsukta a táblát és csatlakozott az embereihez. De mielőtt a menetoszlop elindulhatott volna, hirtelen patadobogás hallatszott az ösvényen, mire a katonák tágra nyílt szemekkel, ijedten fordultak meg. Néhány pillanattal később egy maroknyi lovas felderítő tört elő a ködből, és vágtatott el a gyalogosok mellett. Az egyik felderítő a lova nyakára hajolt, amelyen vér csorgott végig a katona oldalán tátongó sebből. Aztán a lovasok el is tűntek.

Szinte azonnal még több ló dobogása hallatszott, ezúttal az őslakosok éles kiáltásainak kíséretében, amit a legionariusok már megtanultak rettegni. A csatakiáltásoknak ezúttal új, győzedelmes éle volt, amitől a rómaiak gerincén végigsimított a félelem hideg ujja.

– Készítsétek a dárdákat! – kiáltotta a centurio, mire emberei felemelték a hajítódárdákat, és várták a parancsot. Az üldözők hangja egyenesen feléjük tartott a ködből láthatatlanul és rémisztően. Aztán bizonytalan körvonalú, szürke árnyalakok bukkantak elő, nem messze a katonáktól. – Hajítsátok!

A hajítódárdák felfelé íveltek és eltűntek szem elől, majd a vakmerő britonok közé csapódtak. Emberek sikolyának és lovak nyerítésének kórusa csapott fel.

– Alakzatba felfejlődni! – kiáltotta a centurio. – Parancs… erőltetett menet!

A kis hadoszlop gyors léptekkel elindult az ösvényen, az utolsó hajó jelentette távoli biztonság felé. A centurio a katonái mellett menetelt, idegesen pillantva vissza a ködre, ami elnyelte mögöttük az ösvényt. A hajítódárdák nem tartották fel sokáig a britonokat, és újfent patadobogás közeledett a rómaiak felé, ám ezúttal lassabban és óvatosabban.

A centurio tompa puffanást hallott, és egyik emberének elakadt a lélegzete a fájdalomtól. A százados megfordult és látta, hogy egy nyílvessző áll ki a leghátsó legionarius hátából. A katona küszködve kapkodott levegő után, mert a tüdeje megtelt vérrel, aztán térdre rogyott és előredőlt.

– Futólépés!

A legionariusok vértezete és szíjai csörömpölni kezdtek, ahogy meggyorsították a lépteiket, és próbálták növelni a távolságot, ami elválasztotta őket láthatatlan üldözőiktől. Egyre több nyílvessző suhant elő a ködből, melyeket vaktában lőttek ki a rómaiakra. Néhány mégis célba talált, és a hadoszlop egyre zsugorodott, ahogy a katonák az ösvényre zuhantak, és kivont karddal várták a véget. A centurio elérte az utolsó emelkedőt, ahol a mocsár átadta helyét a homoknak és a kavicsnak. Csak négy embere maradt. A tenger fakó hangja szinte zene volt a füleinek, és a könnyű, szeptemberi szellő elűzte előle a ködöt.

Az ösvény egyszerre tisztán láthatóvá vált előttük. A kavicsos tengerpart alig kétszáz lépésnyire húzódott. A hullámverésben apró dereglye várakozott. Egy kicsit odébb, a tengeren lehorgonyzott triremis ringatózott a szelíd hullámokon, míg távolabb, a láthatáron az inváziós flotta sötét foltja már kezdett beleolvadni az alkonyi homályba.

– Rohanjatok! – üvöltötte a centurio, ledobva a pajzsát és a kardját. – Futás!

A kavics csikorgott a lábuk alatt, ahogy a csónak felé rohantak. Hirtelen harci kürt harsant fel mögöttük, amint a britonok is felbukkantak a tengerparton, és lovaikat ösztökélve az életben maradt legionariusok felé vágtattak, hogy utolérjék őket, mielőtt biztonságba menekülhetnének. A centurio fogcsikorgatva rohant lefelé a lankán, nagyon is tudatában, hogy üldözőik gyorsan közelednek, de nem mert hátranézni, mivel félt, hogy így lelassulnának a léptei. Látta, hogy a dereglye hátuljában álló magas alak kétségbeesetten sürgeti, miközben vörös tábornoki köpenye lebeg mögötte a gyenge szellőben. Még ötvenlábnyi utat kellett megtennie. Éles sikoly hallatszott a háta mögül, amint az egyik briton lándzsájával keresztüldöfte a leghátsó legionariust.

A centurio testének minden idegszála az életért üvöltött, miközben végigrohant a tengerpart nedves homokján, begázolt a vízbe, és átvetette magát a csónak orrán. Buzgó kezek ragadták meg a vállát, és valósággal ledöntötték a lábáról. Egy pillanattal később egy legionarius gördült le róla, mélyeket lélegezve a tengeri levegőből. A tábornok néhány tagbaszakadt testőre dárdájával az üldözők felé döfött, akik a víz szélére érve megzabolázták lovaikat, mivel az esélyek kiegyenlítődtek. De amúgy is elkéstek, a dereglye gyorsan távolodott a mély víz felé, mivel az evezősök munkához láttak, visszalendülve a csónakkal a triremis nyújtotta biztonság felé.

– Sikerült elsüllyeszteni a szekeret? – kérdezte a tábornok idegesen.

– I-igen, uram… – zihálta a centurio, és megpaskolta az oldalán lógó viasztáblát. – Itt a térkép, uram. Olyan jó, amilyet csak rajzolni tudtam ennyi idő alatt.

– Remek munka, centurio. Remek munka. Most rögtön szeretném megkapni.

A centurio átadta az írótáblát, körbepillantva látta, hogy csak egyetlen embere menekült meg. Csak egyetlenegy. A mind távolodó parton vagy húsz lovas vette körbe azt a legionariust, aki elég ostoba volt ahhoz, hogy élve essen fogságba, a centurio pedig megborzongott a gondolatra, hogy milyen kínok is várnak tehetetlen emberére.

A csónakban mindenki némán nézte, majd a tábornok megszólalt.

– Visszajövünk még, emberek. Visszajövünk, és ígérem, mikor erre sor kerül, megbánják a kurafik, hogy valaha is fegyvert ragadtak Róma ellen. Én, Gaius Julius Caesar, atyám sírjára esküszöm…

A rhenusi határvidék

Kilencvenhat évvel később, Claudius császár uralkodásának második éve

Kr. u. 42 vége

Első fejezet

Az őrszem jeges széllökés kíséretében rontott be a latrinába.

– Szekér közeledik, uram!

– Csukd be azt a nyomorult ajtót! Még valami?

– Kis menetoszlop.

– Katonák?

– Aligha – fintorgott az őrszem. – Hacsak nem változtattak a menetelés bevett gyakorlatán.

Az őrszolgálatos centurio szúrósan pillantott a legionariusra.

– Nem emlékszem, hogy értékelést kértem volna a kiképzésükről, katona.

– Nem, uram! – vágta magát vigyázzba az őrszem felettese pillantásának tüzében. Lucius Cornelius Macro néhány hónappal azelőtt még optióként szolgált, és továbbra is nehéznek találta századosi teendőit. Korábbi bajtársai még mindig hajlamosak voltak velük egyenlőként kezelni őt. Nehezükre esett tisztelettudóan bánni valakivel, aki nemrég a szemük láttára ivott meg egy egész tömlőnyi olcsó bort. Ám az előléptetése előtti néhány hónapban Macro már tisztában volt azzal, hogy a főtisztek első jelöltként tartják nyilván egy esetlegesen megüresedő centuriói posztra, ezért megtett minden tőle telhetőt, hogy ne viselkedjen helytelenül. Mert mikor jellemének minden vonása egyensúlyba került, Macro jó katona volt. Amikor jó katonára volt szükség, lelkiismeretesen ellátta a feladatait, megbízhatóan teljesítette a parancsokat, keményen harcolt, és másokat is erre lelkesített.

Macro hirtelen ráeszmélt, hogy már jó ideje bámulja az őrszemet, és a legionarius kezd kényelmetlenül mocorogni a fürkésző pillantás miatt, ahogy arra az emberek általában hajlamosak, mikor szótlan, meredt tekintettel bámészkodó felettesük előtt állnak. Hogy a tisztek micsoda kiszámíthatatlan kurafik, gondolta az őrszem idegesen, kapnak egy kis hatalmat, és nem tudják, mihez is kezdjenek vele, vagy állandóan sértő hangon parancsolgatnak.

– Mi a parancs, uram?

– A parancs? – Macro pillanatra összehúzta a szemöldökét. – Rendben. Mindjárt megyek. Menj vissza a kapuhoz.

– Igenis, uram. – Az őrszem megfordult, majd kisietett a tisztek latrinájából, és féltucatnyi centurio pillantásától kísérve becsukta maga mögött az ajtót. Íratlan szabály volt, hogy senki, de senki nem engedheti meg az embereinek, hogy megzavarják, mikor a latrinán van. Macro használta a pálcára erősített szivacsot, majd felhúzta a nadrágját, és mielőtt kisietett volna az ajtón, bocsánatot kért a többi centuriótól.

Cudar este volt, a hideg északi szél esőt hozott a germán erdők felől. A vihar végigsöpört a Rhenus fölött, áttört az erőd falain, és jeges széllökésektől kísérve zúdult végig a barakkok között. Macro gyanította, hogy tiszttársai élesen bírálják, és elhatározta, bebizonyítja nekik, mennyire tévednek. Nem mintha olyan könnyedén meg is valósíthatta volna ezt az elhatározást. A nyolcvan ember vezetésével járó adminisztrációs feladatok valóságos rémálomnak bizonyultak: az élelmiszer-fejadagok részletezése, a latrina és az őrség szolgálati beosztása, a fegyverek és a barakkok ellenőrzése, a büntetési nyilvántartás, a felszerelések beszerzési engedélyei, az öszvérek takarmányadagjainak elrendezése, a zsold kifizetése, a megtakarított pénzek, valamint a temetési költségek gondozása.

Ezen kötelességeinek ellátásában egyetlen segítsége a centuria írnoka volt, egy Piso nevezetű aszott vénember, akiről Macro gyanította, hogy tisztességtelen, vagy egyszerűen csak alkalmatlan a feladataira. Macrónak azonban ezt nem állt módjában kideríteni, mert szinte teljesen írástudatlan volt. Csak a legegyszerűbb betűket és a legjellegzetesebb számokat ismerte, de semmi többet. Most mégis centurio volt, olyan rangot kapott, melynek alapvető feltétele, hogy tudjon írni és olvasni. A legatus, mikor jóváhagyta a kinevezést, kétségkívül feltételezte, hogy Macro tud írni és olvasni. Macro tudta, ha kiderülne, hogy semmivel sem műveltebb egy campaniai földműves fiánál, akkor azonnal lefokoznák. Eddig sikerült megoldania a problémát azzal, hogy a papírmunkát elküldte Pisónak, azt állítva, túlságosan is lefoglalja a többi teendője, de biztos volt abban, hogy az írnok kezdi sejteni, mi az igazság. Megrázta a fejét, miközben vörös köpönyegébe burkolózva az erőd kapujához botorkált.

A sötét éjszakát csak még sötétebbé tették az alacsonyan gomolygó felhők, melyek teljesen elhomályosították az égboltot. Mindez a közelgő hóesés biztos jele volt. Macro hallotta a homályból előszűrődni az erőd jellegzetes hangjait, melyek immár tizennégy éve hozzátartoztak az életéhez. Minden barakksor végén, az istállókban öszvérek lármáztak, a katonák hangjai, a beszélgetések és a kiáltozások kiszivárogtak a gyertyafénytől pislákoló ablakokon. Az egyik barakkból, ami mellett elhaladt, morajló hahotázás hallatszott ki, melyet könnyed női kacagás követett. Macro megtorpant és hallgatózott. Valakinek sikerült becsempésznie egy nőt az erődbe. A nő ismét felnevetett, majd beszélni kezdett nehezen érthető kiejtéssel, latinul, ám beszélgetőtársa gyorsan lecsendesítette. Mindez a szabályzat súlyos megsértése volt. Macro azonnal a barakk felé fordult és a kilincsre tette a kezét. Aztán megállt és gondolkodni kezdett. Jogában állt volna berontani, és gyakorlótérre illő hangon üvöltve elküldeni a katonát az őrszobára, aztán kidobni a nőt az erődből. De ez egyben azt is jelentette volna, hogy bejegyzést kellene írnia a büntetési könyvbe – még több átkozott írás.

Macro a fogait csikorgatva engedett marka szorításán, és halkan hátralépett az utcára épp, amikor a nő visítva felnevetett, amitől a centurio lelkiismeret-furdalása csak még tovább fokozódott. Gyorsan körbenézett, hogy megbizonyosodjon, senki sem volt tanúja a kudarcának, majd továbbsietett a déli kapu felé. Az a nyomorult katona kiérdemelt egy alapos rugdosást, és ha az ő centuriájához tartozna, akkor valóban így intézné el az ügyet, semmi papírmunka, csak egy gyors rúgás a golyóira, hogy megfelelő büntetést kapjon a fegyelmi vétségért. A hangjából ítélve a nő csakis a csúf germán szajhák egyike lehetett, az őslakosok erőd melletti településéről. Macro azzal a gondolattal vigasztalta magát, hogy a legionarius igen csúnya kankót kap majd.

Habár az utcák sötétek voltak, Macro ösztönösen a helyes irányba tartott, mivel a legiók egyetlen erődje sem tért el a táborok és erődök szabványos kialakításától. Csak percek kérdése volt, hogy kiérjen a Via Praetoria széles útjára, és a kapu felé menjen tovább, ahol az utca a falakon a déli erődbe vezetett. Az őrszem, aki megzavarta Macrót a latrinán, már a lépcső aljánál várakozott. Előrement az őrbódéba, majd a falépcsőn át fel az oromzatra, ahol az őrszobában egy parázstartó vörös izzással árasztott meleget. Négy legionarius guggolt a tűz mellett, és kockázott. Amint meglátták a centurio fejét felbukkanni a legfelső lépcsőfok felett, azonnal vigyázzba álltak.

– Pihenj, fiúk – mondta Macro. – Folytassátok csak.

Az oromzat faajtaját azonnal betaszította a szél, amit Macro felemelte a zár nyelvét. A parázstartóban egy pillanatra lángok csaptak fel, ahogy a centurio kilépett és becsukta maga mögött az ajtót. Odafent, az őrszemek gyilokjáróján a metsző szél belekapott Macro köpenyébe, megrángatva a csatot a bal vállán. A centurio megreszketett, a köpenye után kapott és szorosan maga köré tekerte.

– Hol?

Az őrszem az oromzaton át a sötétségbe bámult, és hajítódárdájával egy apró, reszkető fénypontra mutatott, ami ide-oda lengett egy dél felől közeledő szekér hátulján. Macro meresztette a szemét a szélben, sikerült kivennie a szekér körvonalait és mögötte egy csapatnyi, az úton botorkáló embert. A menetoszlop hátsó része sokkal rendezettebben haladt, mivel az volt a feladatuk, hogy megállítsák a lépteiket lelassító lemaradozókat. Talán kétszázan lehettek.

– Szólítsam az őrséget, uram?

Macro az őrszem felé fordult.

– Mit mondtál?

– Szólítsam az őrséget, uram?

Macro fáradtan pillantott a katonára. Syrus a centuria legfiatalabb embere volt, és bár Macro megtanulta a parancsnoksága alatt álló katonák többségének nevét, keveset tudott az egyes legionariusokról vagy előéletükről.

– Régóta szolgálsz már a seregben?

– Nem, uram. Tavaly december óta.

Tehát csak nemrég ért véget a kiképzése, gondolta Macro. Kétség sem fér ahhoz, hogy minden körülmények között makacsul ragaszkodik a szabályzathoz. Idővel majd megtanulja, hogyan alkudjon meg a szabályzattal, és tegye azt, ami a boldoguláshoz szükséges.

– Miért is kellene szólítanunk az őrséget?

– A szabályzat előírja, uram. Ha nagy létszámú, azonosítatlan csapat közeledik az erőd felé, akkor az őrszolgálatos centuria tagjait a kapuhoz és az azzal szomszédos falakra kell szólítani.

Macro meglepetten vonta fel a szemöldökét. Tökéletesen, szó szerint idézte a szabályzatot. Syrus nagyon komolyan vette a kiképzést.

– No és azután?

– Uram?

– Mi legyen azután?

– Azután a szolgálatban levő centurio megállapítja, hogy az adott helyzetben általános riadót kell-e elrendelni vagy sem – folytatta Syrus színtelen hangon. – Uram – tette hozzá sietve.

– Derék ember – mosolyodott el Macro, mire az őrszem megkönnyebbülten visszamosolygott. Macro ismét a közeledő hadoszlop felé fordult. – Nos tehát, mit gondolsz, mekkora fenyegetést jelentenek ránk? Megijesztettek, katona? Gondolod, hogy ezek kétszázan meg akarnak rohamozni minket, felmásznak a falakon, és lemészárolják a II. legio összes tagját…? Nos, ezt gondolod?

Az őrszem Macróra nézett. Aztán néhány pillanatig figyelmesen szemlélte a pislákoló fényt, majd zavartan ismét a centurio felé fordult.

– Nem így gondolom.

– Nem így gondolom, uram – mondta Macro mogorván, és rácsapott a fiatalember vállára.

– Sajnálom, uram.

– Mondd csak, Syrus, részt vettél az őrszemek eligazításán, mielőtt őrségbe álltál volna?

– Természetesen, uram.

– Odafigyeltél minden részletre?

– Azt hiszem, uram.

– Akkor talán emlékszel arra, mikor azt mondtam, hogy egy utánpótlást szállító karaván tart az erőd felé, ugye? Ezért nem kellett volna kirángatnod engem a latrinából, megzavarva abban, hogy egy különösen jót szarjak.

Az őrszem elszontyolodott, és nem bírta állni centuriója szenvedő tekintetét.

– Sajnálom, uram. Nem fordul elő többet.

– Látod, ebben egészen biztos vagyok. Különben az év hátralevő részében megkettőzöm a szolgálatodat. Most szólj a többieknek, akik a kapunál őrködnek. Intézkedem, hogy azonosítsák magukat.

Az őrszem szégyenkezve szalutált és visszament az őrszobába. Macro hamarosan hallotta, ahogy az őrök izgatottan készülődnek és lemennek a falépcsőkön a főkapuhoz. Elmosolyodott. A fiú nagyon lelkes volt, és most szégyenkezett, amiért hibázott. Ennyi elegendő lesz ahhoz, hogy ilyesmi többé ne fordulhasson elő. Ez jó hír. Így lesznek a megbízható katonák. Nincs olyan, hogy született katona, tűnődött a centurio.

Macrót hirtelen széllökés csapta meg, így aztán visszavonult az őrszoba menedékébe. Odabent letelepedett az izzó parázstartó közelében, és megkönnyebbülten felsóhajtott, amint a meleg átjárta a tagjait. Néhány perccel később kinyitott egy kis kémlelőnyílást, és kinézett az éjszakába. A karaván már közelebb ért, így jól láthatta a szekér részleteit és a menetoszlop egyes embereit is. Újoncok nyomorult bandája, gondolta, egy uncia lelkesedés sincs bennük. Ezt abból is meg lehetett állapítani, ahogy egykedvűen vánszorogtak annak ellenére, hogy az erődből már láthatták őket.

Aztán hirtelen eleredt az eső. A hatalmas esőcseppek szinte rézsútosan záporoztak a csontig hatoló szél miatt. Még ez is kevés volt ahhoz, hogy a karaván meggyorsítsa a lépteit. Macro reménytelenül megrázta a fejét, és hozzákezdett a formalitásokhoz. Kinyitotta a főablakot, kidugta rajta a fejét, és teleszívta a tüdejét levegővel.

– Állj! – üvöltötte. – Azonosítsátok magatokat!

A szekér százlábnyira a faltól megállt, és a hajtó melletti alak felegyenesedett, hogy válaszoljon.

– Utánpótlást szállító karaván vagyunk Aventicumból. Kíséretünk parancsnoka Lucius Batiacus Bestia.

– Jelszó? – követelte Macro annak ellenére, hogy jól ismerte Bestiát, a II. legio rangidős centurióját, aki ilyesformán a felettese volt.

– Sündisznó. Megkapjuk az engedélyt, hogy beléphessünk?

– Lépjetek be, barátom.

A kocsis egy ostorcsattintással ösztökélte felfelé az ökröket a kapuhoz vezető emelkedőn, míg Macro kihajolt az erőd belsejébe nyíló ablakon. Odalent az őrség a kapu körül tolongott, próbálva védelmet keresni az eső elől.

– Nyissátok ki a kaput! – kiáltotta le Macro. Az egyik katona gyorsan elhúzta a rögzítőcsapot, majd a többiek visszahúzták a reteszként szolgáló gerendát a kialakított üregbe. A kapu a nehézkes fa nyöszörgésével tárult ki, épp mikor a szekér elérte az emelkedő tetejét. A szekér a korábbi lendületével haladt át a kapun, egyenesen az erődbe. Macro az őrszobából lenézve figyelte, amint félrehúzódik. Bestia leugrott a kocsis mellől, és szőlőindából készült pálcájával az újoncok ázott menete felé intett.

– Gyerünk, kurafik! Mozgás! Gyorsabban! Minél gyorsabban beértek, annál hamarabb szárítkozhattok és melegedhettek meg.

Az újoncok, akik több mint kétszáz mérföldön át követték a szekeret, ösztönösen a köré gyűltek, miután átértek a kapun. Többségük utazóköpenyt viselt, és kevés holmijukat a vállukra vetett batyuikban cipelték. A legszegényebb újoncoknak semmijük sem volt, néhányuknak még köpenye sem, és szánalmasan reszkettek, ahogy a szél rájuk szórta a fagyos esőt. Leghátul egy kis csapat megláncolt fogoly ácsorgott, akik inkább a hadsereget választották a börtön helyett.

Bestia azonnal átvágott a tömegen, pálcájával törve utat magának.

– Ne ácsorogjatok itt, mint egy birkanyáj! Nyissatok utat az igazi katonáknak. Menjetek át az utca túloldalára, és sorakozzatok fel arccal errefelé. AZONNAL!

Az utolsó újonc is átbotladozott a kapun, és beállt a többiek mellé, a szekérrel szemközti egyenetlen sorba. Végül a kísérők is bemeneteltek, húsz ember, szabályos lépésben, és egyszerre álltak meg Bestia egyetlen parancsszavára. Egy pillanatig hagyta, hogy mindenkiben tudatosuljon a különbség, miközben Macro parancsot adott az őrségnek, hogy csukják be a kaput, és térjenek vissza a helyükre. Bestia visszafordult az újoncokhoz, szétterpesztette a lábát és csípőre tette a kezét.

– Ezek az emberek – biccentett Bestia hátra a válla fölött –, a II. legióhoz tartoznak, az Augustához, ami a legkeményebb legio az egész római hadseregben. Ezt jobb, ha nem felejtitek el. Nincs olyan barbár törzs, bármily távoli legyen is, ami ne hallott volna rólunk, és ami ne rettegne tőlünk. A II. legio többet ölt meg e söpredékből, és több földet hódított meg, mint bármely másik alakulat. Erre azért lehettünk képesek, mert mi képezzük ki a civilizált világ legaljasabb, legmocskosabb és legkeményebb harcosait… Ezzel szemben ti hitvány, értéktelen szardarabok vagytok. Még csak nem is emberek. Hanem az élet legalacsonyabb formái, melyek valaha is azt állították magukról, hogy rómaiak. Kivétel nélkül mindannyiótokat megvetlek, és kigyomlálom közületek az összes semmirekellőt, hogy csak a legjobbak csatlakozhassanak az én szeretett II. legiómhoz, hogy aztán a sas alatt szolgálhassanak. Figyeltelek titeket az Aventicumból idevezető úton, és hölgyeim, nem vagyok elégedett. Bevonultatok, így aztán most mindannyian az enyémek vagytok. Kiképezlek és megkínozlak titeket, és férfit csinálok belőletek. Aztán, akkor és amikor úgy döntök, hogy készen álltok, legionariusokká válhattok. Ha valamelyikőtök nem adja bele minden erejét és elszántságát, azt ezzel fogom megtörni – emelte fel szőlőindából készült göcsörtös pálcáját, hogy mindenki láthassa. – Megértették, szardarabok?

Az újoncok mormogva válaszoltak, néhányuk olyan fáradt volt, hogy csak bólogatott.

– Ez meg mégis mi akart lenni? – ordította Bestia dühösen. – Alig hallottalak titeket!

Bestia berontott a tömegbe, és durván megragadta az egyik újonc utazóköpenyének gallérját. Macrónak most tűnt fel, hogy ennek az újoncnak a ruházata eltér a többiétől. A szabásából ítélve a köpenye drága volt, függetlenül attól, mennyi sár száradt rá. Magasabb volt a többieknél, ám vékony, és láthatóan törékeny. Pontosan az a fajta áldozat, akin példát lehet statuálni.

– Mi a fene ez? Mi a fenéért van egy újoncon olyan köpeny, amilyet még én sem engedhetek meg magamnak? Loptad, fiú?

– Nem – felelte az újonc higgadtan. – Egy barátomtól kaptam.

Bestia a fiú hasára csapott a pálcájával, mire az újonc kétrét görnyedt és a földre rogyott, kezei belecsobbantak egy pocsolyába. Bestia a fiú fölé magasodott, és újabb ütésre emelte a pálcáját.

– Amikor csak kinyitod a szádat, uramnak szólítasz! Megértetted?

Macro figyelte, ahogy a fiatalember levegőért kapkod, miközben válaszolni próbál. Bestia meglendítette a pálcáját, és lecsapott az újonc hátára, mire a fiú feljajdult.

– Azt kérdeztem, megértetted-e?

– Igen, u-uram! – kiáltotta az újonc.

– Hangosabban!

– IGEN, URAM!

– Így már mindjárt jobb. No, lássuk csak, mi van még itt!

A centurio megragadta és kioldotta a batyut, melynek tartalma szétszóródott a sárban: néhány tiszta ruha, egy kis flaska, kevés kenyér, két pergamentekercs és egy írószerszámokkal teli bőrtasak.

– Mi a…? – bámulta a centurio az utolsó tárgyat, majd lassan ismét az újonc felé fordult. – Ez meg mi?

– Az írószerszámaim, uram!

– Írószerszámok? Mégis mi szüksége egy legionariusnak írószerszámokra?

– Megígértem a barátaimnak Rómában, hogy írok nekik, uram.

– A barátaidnak? – vigyorgott Bestia. – Nincs anyád, akinek írhatnál? Sem apád, hm?

– Meghaltak, uram.

– Nevet tudsz mondani?

– Persze, uram. Az apám…

– Csendet! – vágott a szavába Bestia. – Cseppet sem érdekel, ki volt az apád. Én csak azzal törődöm, hogy ti, kurafik, kik vagytok. Tehát mi a neved, kurafi?

– Quintus Licinius Cato… uram.

– Rendben van, Cato. Tudtommal csak két olyasfajta legionarius van, aki tud írni: a kémek, és azok, akik olyan nagyszerűnek képzelik magukat, hogy azt hiszik, tiszt lehet belőlük. Te melyik vagy?

Az újonc óvatosan pillantott fel.

– Egyik sem, uram.

– Akkor ezekre nincs is szükséged, nemde? – rugdosta Bestia az írószerszámokat és a tekercseket az utca közepén tátongó víznyelő felé.

– Óvatosan, uram!

– Mit mondtál? – perdült meg a centurio ütésre kész pálcával. – Mit mondtál nekem?

– Azt mondtam, óvatosan, uram. Az egyik tekercs személyes üzenet a legatusnak.

– Személyes üzenet a legatusnak? Nos, én…

Macro vigyorogva figyelte, ahogy az őszülő centurio egy pillanatra teljesen elképed. Korábban hallott már mindenféle kifogást és magyarázatot, de ezt még soha. Mi a fenéért ír egy újonc levelet a legatusnak? Ez olyan rejtély volt, ami teljesen megdöbbentette Bestiát, ha nem is túl sokáig. A centurio a tekercsek felé bökött a pálcájával.

– Akkor jobban teszed, ha felszeded a holmit, és ideadod nekem. Csak most érkeztél, és máris teleszórod szeméttel az erődöt! Nyavalyás újoncok – mormogta. – Hánynom kell tőlük. Nos, hallottad, mit mondtam. Vedd már fel!

Miközben a magas újonc lehajolt, hogy összeszedje a holmiját, Bestia parancsokat kiáltozott, engedélyt adva, hogy a kíséret tagjai az újoncok csapatait az egységeik szállására vezessék.

– Gyerünk, mozgás! TE NEM! – üvöltött Bestia a magányos újoncra, akinek sikerült visszapakolnia a holmiját a batyujába, és a zuhogó esőben ácsorgó többi társa nyújtotta biztonság felé fordult. – Gyere ide! Ti meg mit bámultok?

A kíséretül szolgáló legionariusok nekiláttak, hogy szétosszák a felügyeletükre bízott újoncokat. Miközben csoportokba terelték az embereket, Bestia a tekercs után kapott, amit Cato feléje nyújtott. Amennyire lehetett, védte az esőtől, és elolvasta a ráviaszolt címzést. A pecsétet is ellenőrizte, majd ismét megnézte a címzést, és egy pillanatig azt fontolgatta, mi legyen a következő lépés. Véletlenül felpillantott a kapu fölé, és észrevette a vigyorgó Macrót. Ezzel el is döntötte a kérdést.

– Vonszold le ide a segged, Macro!

Néhány pillanattal később Macro vigyázzba vágta magát Bestia előtt, és pislogott, mert az eső a sisakja pereméről a szemébe csepegett.

– Valódinak tűnik – lengette meg Bestia a tekercset a fiatalabb tiszt orra előtt. – Szeretném, ha ezt eltennéd, és elkísérnéd a barátunkat a főparancsnokságra.

– Őrszolgálatban vagyok.

– Rendben, akkor felmentelek az őrszolgálat alól, míg vissza nem térsz. Most menj.

Te kurafi! – káromkodott Macro némán. Bestiának fogalma sem volt arról, hogy vajon fontos-e a levél, vagy egyáltalán valódi-e, de nem merte vállalni a kockázatot. A legatusszal való levelezés különös módon zajlott manapság, még a legmagasabb körökben is. Jobb, ha másvalaki kapja a szemrehányást, ha a levél értéktelennek bizonyul.

– Igenis, uram – felelte Macro keserűen, s átvette a tekercset.

– Ne maradj sokáig, Macro. Van itt valahol egy meleg ágy, ami csak rám vár.

Bestia nagy léptekkel elindult az őrbódé felé és felment a lépcsőkön az őrszoba menedékébe. Macro metsző pillantással nézett utána. Aztán megfordult, hogy jó alaposan szemügyre vegye az újoncot, aki miatt rákényszerült, hogy zuhogó esőben tegye meg a főparancsnokság épületéhez vezető hosszú utat. Fel kellett emelnie a fejét, hogy végigmérhesse a fiút, mivel az csaknem egy lábbal magasabb volt nála. Az utazóköpeny szegélye mögül esőtől ázott, zilált, fekete haj lógott ki. Az egyenes szemöldök alatt mélyen ülő, átható pillantású barna szempár csillogott a hosszú, keskeny orr két oldalán. A fiú összeszorította a száját, de az alsó ajka kissé reszketett. Habár a ruhái átáztak, és az Aventicumból idevezető hosszú út során összesározódtak, mégis meglepően jó minőségűnek látszottak. Ahogy az írószerszámok, a könyvek és a legatusnak címzett levél is… Nos, ez az újonc valahogy más, mint a többiek. Láthatóan nincs szűkében a pénznek, de ha így van, akkor mi a fenéért lépett be a seregbe?

– Cato, ugye?

– Igen.

– Engem szintén „uramnak” szólítanak – mosolygott Macro.

Cato majdnem szabályos vigyázzállásba merevedett, mire Macro nevetni kezdett.

– Pihenj, fiú, pihenj! Nem díszszemlén vagy, legalábbis holnap reggelig még nem. Nos, kézbesítsük ki ezt a levelet.

Macro barátságosan meglökte a fiút, az erőd közepe felé ösztökélve, ahol a távolban homályosan derengett a főparancsnokság épülete. Miközben sétáltak, Macro első ízben vizsgálta meg tüzetesen a levelet, és füttyentett egyet.

– Tudod, miféle pecsét ez?

– Igen… uram. Ez a császári pecsét.

– És miért használnak a császár hivatalnokai egy újoncot futárként?

– Fogalmam sincs, uram – felelte Cato.

– Ki küldte?

– A császár.

Macrónak sikerült visszafojtania egy döbbent kiáltást. A fiú most már tényleg felkeltette az érdeklődését. Mi a csudának küld a császár levelet egy nyomorult legionarius újonccal? Hacsak ez a fiú nem több annál, mint aminek látszik. Macro úgy vélte, különösen tapintatosnak kell lennie, ha többet is meg akar tudni.

– Bocsáss meg nekem, amiért megkérdezem, de mégis mit csinálsz te itt?

– Hogy mit csinálok, uram? Beléptem a seregbe, uram.

– De miért? – erősködött tovább Macro.

– Az apám miatt, uram. A halála előtt a birodalmat szolgálta.

– Mivel foglalkozott?

Mivel a fiú nem válaszolt, Macro megfordult, és észrevette, hogy az újonc lehorgasztja a fejét, és láthatóan zavarban van.

– Nos?

– Rabszolga volt, uram. – A vallomásban rejtőző szégyenkezés még egy Macróhoz hasonló, rideg ember számára is nyilvánvaló volt. – Mielőtt Tiberius felszabadította volna. Én nem sokkal azelőtt születtem.

– Elég kellemetlen – fejezte ki részvétét Macro. A felszabadított státusz nem vonatkozott a már megszületett utódokra. – Gondolom, nem sokkal később téged is felszabadítottak. Az apád megvett téged?

– Nem engedték meg neki, uram. Tiberius valamiért nem engedte. Az apám néhány hónapja halt meg. A végrendeletében könyörgött, hogy szabadítsanak fel, azzal a feltétellel, ha továbbra is a birodalmat szolgálom. Claudius császár beleegyezett, azzal a kikötéssel, hogy belépek a seregbe, így hát most itt vagyok.

– Hm. Nem valami jó megállapodás.

– Ezzel nem értek egyet, uram. Most már szabad vagyok. Sokkal jobb, mint rabszolgának lenni.

– Tényleg így gondolod? – mosolyodott el Macro. Számára nagyon rossz cserének tűnt: a palota kényelmét felváltotta a katonaélet nehézségeivel, és azzal, hogy vásárra viszi a bőrét a harctéren. Macro hallott már arról, hogy Róma néhány legvagyonosabb és leghatalmasabb emberét a rabszolgák közt kell keresni, és hogy felszabadított rabszolgák is szolgálnak a birodalom seregében.

– Akárhogy is, uram, nem volt más választásom – vonta le a végkövetkeztetést Cato keserűen.

Második fejezet

Ahogy a két alak előbukkant a sötétségből, a főparancsnokság épületének kapuőrei összezárták a dárdáikat. A közeledők egyike a centuriók tolldíszes sisakját viselte, míg a másik egy sáros ifjú volt. Mindketten beléptek a porticus fáklyáinak pislákoló fényébe.

– Jelszó? – lépett előre az egyik őr.

– Sündisznó.

– Mi járatban, uram?

– Ez a fiú üzenetet hozott a legatusnak.

– Egy pillanat, uram. – Az őr eltűnt a belső udvaron, hátrahagyva a jövevényeket a másik három őr tüzetes tekintetének. Az őrök mindegyike tagbaszakadt férfi volt, gondosan válogatták ki őket, hogy a legatus testőrségét alkotó centuriában szolgáljanak. Macro kicsatolta az állszíját, és levette, majd a hóna alatt fogta a sisakját, felkészülve a főtisztekkel való találkozásra. Cato hátralökte a csuklyáját és félresimította a haját. Miközben várakoztak, Macrónak feltűnt, hogy bár az ifjú reszket a hidegtől, mégis nagyon odafigyel magára. Tetszett neki a fiatalember, s felidézte magában, mit is érzett, mikor belépett a seregbe: izgatottsággal vegyes félelmet, amint bekerül egy számára teljesen ismeretlen világba, mit sem tudva a szigorú szabályokról, a veszélyekről és a kemény életről, távol a szülőföldjétől, az otthon kényelmétől, melyben a gyerekkorát töltötte.

Cato azzal foglalatoskodott, hogy kicsavarja a vizet a köpenyéből, így aztán hamarosan egy kisebb tócsa kezdett kialakulni a lábai körül.

– Ezt hagyd abba! – szólt rá Macro. – Összekoszolsz mindent. Majd később megszárítkozol.

Cato felpillantott, miközben a kezeivel éppen szorosan összecsavarta a köpenye szegélyét. Már azon volt, hogy tiltakozzon, mikor tudatosult benne, hogy a katonák mindegyike komor, rosszalló tekintettel néz rá.

– Rettenetesen sajnálom – motyogta, és eleresztette a köpenye szegélyét.

– Hallgass ide, fiú – mondta Macro olyan jóindulatúan, ahogy csak tudta. – Senki sem törődik azzal, ha egy katona mocskos, mikor ezen nem tud segíteni. De azzal már nagyon is törődnek, ha egy katona idegesen izeg-mozog. Az megőrjíti az egész hadsereget. Nem így van, fiúk? – fordult az őrök felé, akik élénken bólintottak. – Tehát mostantól kezdve ne mocorogj. Szokj hozzá ahhoz, hogy mozdulatlanul állva várakozol. Hamarosan rájössz, hogy az időnk nagy részét ezzel töltjük.

Az őrök egyetértően felsóhajtottak.

Közeledő léptek zaja hallatszott a belső udvarról, az őr visszatért a porticusra.

– Kérlek, kövess, uram. A fiú is.

– A legatus látni kíván minket?

– Nem tudom, uram. Azt a parancsot kaptam, hogy először kísérjelek benneteket a rangidős tribunushoz. Erre tessék.

A széles boltív alatt a fedett járdával szegélyezett udvarra vezette a jövevényeket. Az eső leömlött a cseréptetőkről az esővízcsatornákba, melyek kivezették a vizet az épületből az utcára. Az őr körbevezette a két jövevényt az udvaron, míg el nem érték a porticusszal szemközti ajtót. Az ajtón belépve egy hatalmas terembe jutottak, melynek minden oldalát hivatali helyiségek szegélyezték, kivéve a távolabbi falat, ahol bíborszínű függöny rejtette el szem elől a legio szentélyét. A függöny előtt két zászlóvivő állt vigyázzban, kivont karddal. Az őr balra fordult, megállt egy ajtó előtt, melyen kétszer koppantott.

– Szabad! – kiáltotta ki egy hang, mire az őr gyorsan kinyitotta az ajtót. Macro lépett be elsőként, és intett Catónak, hogy kövesse. A szoba keskeny volt, ám hosszan elnyúlt, a távoli végében tekercsekkel teli polc és íróasztal terpeszkedett a fal mentén. Az ajtó mellett parázstartó izzott, füstszagú meleggel töltve be a szobát. Az asztal mögött a tribunus ült. Macro csak látásból ismerte. Aulus Vitellius, az egykori római aranyifjú most politikai karriert építgetett magának, ami az egyik legio vezérkarában kezdődött. Vitellius túlsúlyos férfi volt, sötét, olajbarna arcbőrrel, ami elárulta dél-itáliai származását. Amint látogatói beléptek, Vitellius hátralökte a székét, és szembefordult velük.

– Hol van a levél? – A tribunus hangja mélyen és türelmetlenül csengett.

Macro átadta a levelet, majd hátralépett. Cato némán állt mellette, közvetlenül a parázstartó előtt. Halvány, elégedett mosoly játszott az ajkán, ahogy a meleg átjárta a testét, és már nem reszketett.

Vitellius futó pillantást vetett a levélre, és végighúzta ujjait a császári pecséten. Szinte elemésztette a kíváncsiság.

– Tudod, mi ez?

– A fiú azt mondja…

– Nem téged kérdeztelek, centurio… Nos?

– Úgy vélem, Claudius császár személyes üzenete, uram – felelte Cato.

A tribunus figyelmét nem kerülte el, hogy Cato kihangsúlyozta a „személyes” szót, és fagyos pillantással nézett a fiúra.

– És mit gondolsz, mi lehet olyan személyes, hogy a császár rád bízta a továbbítását?

– Nem tudom, uram.

– Pontosan. Tehát úgy vélem, itt hagyhatod, nálam biztonságban lesz. Gondoskodom róla, hogy a legatus annak rendje és módja szerint megkapja. Leléphettek.

Macro azonnal az ajtó felé indult, ám az ifjú újonc tétovázott.

– Elnézést, uram. A tekercs?

Vitellius megrökönyödve bámult vissza a fiatalemberre, miközben Macro megragadta az újonc karját.

– Menjünk, fiú. A tribunus elfoglalt ember.

– Hogy merészeled? – szólalt meg Vitellius halkan, összehúzva szemöldökét, sötét szemeiben a parázstartó izzása tükröződött.

Macro egy pillanatig figyelte az egymásnak feszülő tekinteteket: a tribunus küszködve próbált úrrá lenni a haragján, míg a fiú félelemmel, mégis dacosan nézett vissza rá. Aztán a tribunus pillantása a centurióra vándorolt, és mosolyra kényszerítette a száját.

– Rendben van, intézzük el személyesen – állt fel Vitellius, egyik kezében a tekerccsel. – Gyertek velem.

Vitellius egy rövid folyosón át egy előszobába vezette vendégeit, ahol a legatus magántitkára dolgozott az íróasztalánál, egy hatalmas, szegecselt ajtó mellett. A jövevények közeledtére felpillantott, és Vitellius láttán fáradtan feltápászkodott.

– Találkozhatnék a legatusszal? – kérdezte Vitellius élénken.

– Sürgős, uram?

– Császári üzenet – emelte fel Vitellius a levelet, hogy jól látsszon a pecsét. A titkár azonnal kopogtatott a legatus irodájának ajtaján, és válaszra sem várva belépett, majd becsukta maga mögött az ajtót. Egy pillanatnyi csend után az ajtó ismét kinyílt. A titkár betessékelte Vitelliust, és felemelte a kezét, hogy megállítsa a másik két jövevényt. Macro tisztán hallotta az odabentről kiszűrődő erőteljes hangot, ami Vitellius egyszavas válaszaival váltakozott. A letolás kegyesen rövid volt, ám mikor a tribunus kilépett az irodából és az előcsarnok felé indult, rideg, ellenséges pillantást vetett a centurióra.

– Most fogad titeket – intett a titkár a két másik jövevénynek.

Macro némán elátkozta magában Bestiát. Az a nyomorult levél tönkre fogja tenni. A parancs következményeként, hogy kísérje el a fiút a főparancsnokságra, Macrónak szembe kellett néznie a legatus haragjával, amiért fecsérli a drága idejét. Ha Vitelliust, a tribunust így leteremtették, akkor csak az istenek tudják, mit mond majd a legatus egy egyszerű centuriónak. És mindez ennek a nyomorult suhancnak a hibája. Macro ösztönösen nem vett tudomást Vitellius pillantásáról, és idegesen nyelt egyet, miközben gyorsan bemasírozott az ajtón, ellépve az önelégült arcú titkár mellett. Jelen pillanatban szívesebben szállt volna szembe fél kézzel tíz torkaszakadtából üvöltő, feldühödött gall harcossal.

A legatus irodája – nem éppen meglepő módon – nagyon tágas volt. Túloldalát fekete márványlappal fedett asztal uralta, ami mögött Titus Flavius Sabinus Vespasianus ült, komor arccal pillantva fel az előtte heverő levélből.

– Nos tehát, centurio, mit keresel te itt?

– Uram?

– Neked őrszolgálatban kellene lenned.

– Parancsot kaptam, uram. Azt mondták, kísérjem ezt az újoncot a főparancsnokságra, és bizonyosodjak meg arról, hogy megkapod a levelet.

– Kitől kaptad a parancsot?

– Lucius Batiacus Bestiától. Ő felügyeli az őrséget, míg én vissza nem térek, uram.

– Ó, valóban? – Vespasianus rosszallóan húzta össze széles szemöldökét. Aztán tekintete az ifjú újoncra villant, aki Macro mellett állt, egy lépéssel a centurio mögött, kétségbeesetten remélve, hogy ha mozdulatlanná dermed, akkor biztosan nem veszik észre. A legatus szemei gyorsan végigmérték a fiút, felbecsülve a képességeit. – Te vagy Quintus Licinius Cato?

– Igen, uram.

– A palotából?

– Igen, uram.

– Minden túlzás nélkül szólva, ez kissé szokatlan – tűnődött Vespasianus. – A palotából nem lép be túl sok újonc a legióba, kivéve a feleségemet, de még ő is nehezen alkalmazkodik a legatus magánszállásának mocskához. Kétlem, hogy a mi szokásaink megfelelnének az ízlésednek, de immáron katona vagy, ez van, és kész.

– Igen, uram.

– Ez itt – lengette meg Vespasianus a tekercset – egy ajánlólevél. Az ilyen triviális ügyeket rendszerint a titkárom intézi, mivel nekem fontosabb feladataim is vannak, mint például az, hogy vezessek egy egész legiót. Tehát elképzelheted, mennyire felbosszantott, hogy a tribunus ilyesmire pazarolta az idejét, és ami még fontosabb, az én időmet.

Vespasianus elhallgatott, és lesújtó pillantást vetett a két jövevényre. Aztán sokkal nyugodtabb hangon folytatta a mondandóját.

– Ám mivel ez a levél Claudiustól jött, ahogy azt kétségkívül ti is tudjátok, meg kell hajolnom a hatalma előtt, ha ő azt akarja, hogy az egyik legatusa jelentéktelen ügyekkel foglalkozzon. Azt írja, hogy hálás néhai apádnak mindazon szolgálataiért, amit Rómának tett, ezért felszabadított téged, és azt óhajtja tőlem, hogy nevezzelek ki legióm egyik centuriójává.

– Ó! – felelte Cato. – És ez jó, uram?

Macro egy pillanatra dühösen felszisszent, és öklével keményen a combjára csapott, mielőtt sikerült volna visszafognia magát.

– Valami gond van, centurio? – kérdezte Vespasianus.

– Nincs, uram – sikerült Macrónak válaszolnia összeszorított fogakkal.

– Nos tehát, Cato – folytatta a legatus barátságosan. – Akármi legyen is a császár óhaja, teljességgel lehetetlen, hogy centurióvá nevezzelek ki. Hány éves vagy?

– Tizenhat, uram. Jövő hónapban leszek tizenhét.

– Tizenhat… Még ahhoz sem vagy elég idős, hogy férfi legyél. Ahhoz kétségkívül túl fiatal vagy, hogy katonákat vezess.

– Elnézést kérek, uram, de Alexandrosz is csak tizenhat éves volt, mikor először vezette csatába a seregét.

Vespasianus meghökkenve vonta fel a szemöldökét.

– Csak nem Alexandrosznak hiszed magad? Mit tudsz te a hadviselésről?

– Sokat tanultam róla, uram. Ismerem Xenophón, Hérodotosz, Livius és persze Caesar munkásságát.

– És ez a modern római hadsereg szakértőjévé tesz, ugye? – Vespasianus remekül szórakozott az ifjonc önhittségén. – Nos, meg kell mondanom, szeretném, ha minden újoncunk ilyen jártas lenne a hadtudományokban. Rendkívül újszerű lenne, ha egy hadsereg úgy tudna menetelni, hogy nem a hasát tömi étellel, hanem a fejét tudományokkal. Az aztán lenne valami, nemde, centurio?

– Igen, uram – felelte Macro. – Mindannyian fejfájást kapnánk hasfájás helyett, uram.

Vespasianus meglepődve pillantott Macróra.

– Ez tréfa akart lenni, centurio? Nem helyeslem, ha egy tiszt tréfálkozik. Ez itt a hadsereg, nem Plautus valami komédiája.

– Igenis, uram. Az kicsoda, uram?

– Egy drámaíró – magyarázta Cato türelmesen Macrónak. – Plautus átvette a görög színház…

– Ennyi elég is lesz, fiam – vágott a szavába Vespasianus. – Tartogasd ezt az irodalmi összejövetelekre, ha valaha is visszatérsz Rómába. Nos, döntöttem. Nem leszel centurio.

– De uram…

Vespasianus felemelte a kezét, hogy elhallgattassa a fiút, aztán Macróra mutatott.

– Látod ezt az embert? No, hát ő egy centurio. A férfi, aki idekísért téged Aventicumból, szintén centurio. Mit gondolsz, hogyan lett belőlük centurio?

Cato vállat vont.

– Fogalmam sincs róla, uram.

– Fogalmad sincs róla? Nos, akkor jól figyelj. Ez az ember, Macro, sok éven át szolgált legionariusként. Hány éven át, centurio?

– Tizennégy éven át, uram.

– Tizennégy éven át. Ez idő alatt oda-vissza bejárta az ismert világot. Jupiter a megmondhatója, mennyi csatában és kisebb összecsapásban harcolt. Kiképezték arra, hogy használni tudja a hadsereg minden fegyverét. Naponta húsz mérföldet képes menetelni teljes páncélzatban, a felszerelését cipelve. Megtanították úszni, kiképezték arra, hogyan építsen utat, hidat és erődöt. Ám mindezek mellett számos más képességgel is bír. Ez az ember biztonságban visszavezette az őrjáratát, mikor a germánok elvágták az útjukat a Rhenus túlpartján. Ekkor, és csak ekkor vettük fontolóra, hogy centurióvá nevezzük ki. Te ezek közül jelenleg mely tulajdonságokkal bírsz?

Cato egy pillanatig gondolkodott.

– Tudok úszni, uram… egy kicsit.

– Fontolóra vetted már, hogy esetleg a haditengerészetnél csinálj karriert? – tudakolta Vespasianus reménykedve.

– Nem. Könnyen elkap a tengeribetegség.

– Ó, jaj. Nos, attól tartok, az, hogy tudsz úszni, még nem elegendő ahhoz, hogy parancsnok legyél. De mivel mindenkire szükségünk van, akit a jövő évre kiképezhetünk, megengedem, hogy csatlakozz a II. legióhoz. Leléphetsz… mi a hadseregben így mondjuk, hogy kérlek, légy olyan jó, és várakozz odakint.

– Igenis, uram.

Miután az ajtó becsukódott a fiatalember mögött, Vespasianus megrázta a fejét.

– Hova jutott ez a világ? Gondolod, hogy katonát faraghatunk belőle, centurio?

– Nem, uram – felelte Macro azonnal. – A hadsereg túl veszélyes hely egy színikritikusnak.

– Ahogy Róma is – sóhajtott Vespasianus, mivel eszébe jutottak azok, akik meggondolatlanul véleményt mondtak a néhai Caligula irodalmi műveiről. Nem mintha utódja, Claudius uralma alatt sokkal jobban mentek volna a dolgok. Az új császár legfőbb titkára, Narcissus, a felszabadított rabszolga mindenhova elküldte kémeit, és buzgón írták jelentéseiket minden egyes olyan római hűségéről, aki akár csak a legkisebb veszélyt is jelenthette az új uralkodó számára. Scribonianus vakmerő tettét követően a főváros levegője mérgező lett, és Vespasianus nemrég híreket kapott, hogy a felesége néhány barátja is ott van a letartóztatottak közt. Maga Flavia csak nemrég csatlakozott Vespasianushoz az erődben. A nő ijedt volt és nyugtalan. Vespasianus nem először kívánta azt, hogy bárcsak Flavia jobban megválogatta volna, milyen társadalmi körökben is mozog. De mi más is történhetne, merengett Vespasianus, ha egy olyan nőt veszel feleségül, aki a császári palota legmagasabb politikai köreiben nevelkedett. Akárcsak az odakint várakozó fiatalember. Vespasianus felnézett az asztaláról.

– Nos, centurio, majd meglátjuk, mit tehetünk az ifjú Catóért. A centuriád ereje teljében van? Mintha nemrég elveszítetted volna a parancsnokhelyettesed?

– Igen, uram. Az optio ma reggel halt meg.

– Remek, ez leegyszerűsíti a dolgokat. Vedd fel a fiút a centuriádba, és nevezd ki optiónak.

– De uram!

– Semmi de! Ez parancs. Centuriót nem csinálhatunk belőle, de nem forgathatok ki teljesen egy császári parancsot. Tehát nem szabadulhatunk meg tőle. Leléphetsz.

– Igenis, uram. – Macro szalutált, majd fürgén megfordult és kimasírozott az irodából, káromkodva az orra alatt. Az optiót hagyományosan a centurio védnökségével nevezték ki, és a rang meglehetősen sok pénzzel járt. Macrónak egyszerűen csak gondoskodnia kell arról, hogy a fiú így vagy úgy, de ne bírja ki túl sokáig. Végül is egy elpuhult városi fiút, aki láthatóan nem is akar itt lenni, a megfelelő ösztönzéssel könnyedén rá lehet bírni a leszerelésre.

Cato odakint várt a centurióra. A fiú félig elmosolyodott, mire Macro majdnem belerúgott.

– Most mi lesz velem, uram?

– Befogod a pofád, és velem jössz.

– Igenis, uram.

• • •

– Fiúk, hadd mutassam be az új optiót.

A sötét legénységi szálláson mindenki feléjük fordult. A néhány lámpás, amit meggyújthattak, narancsszínű fényt árasztott. A pillantások a centurióról a mellette álló magas fiatalemberre vándoroltak, de csak néhányan tudták elrejteni elképedésüket.

– Azt mondtad… új optio, uram? – kérdezte egyikük.

– Így van, Pyrax.

– Nem fiatal egy kissé?

– Láthatóan nem – felelte Macro keserűen. – A császár új szabályokat vezetett be az altisztek válogatásában. Magasnak és véznának kell lenniük, és jártasnak a görög és latin történelemben. Azok, akik különféle irodalmi művek olvasásával is vesződtek, különleges elbánásban részesülnek.

A katonák zavartan néztek a centurióra, ám Macro nem szolgált további magyarázattal.

– Akárhogy is, de most itt van. Pyrax, szeretném, ha elvinnéd az írnokomhoz. Írjátok be a nevét, és gondoskodjatok arról, hogy megkapja a pecsétet. A te szakaszodba kerül.

– Uram, azt hittem, csak a tisztek írhatják be a katonák nevét.

– Nézd, én most túlságosan is elfoglalt vagyok ehhez – ágált Macro. – Amúgy ez parancs volt. Te tartozol felelősséggel érte. Tehát tedd a dolgod.

Macro kisietett a legénységi szállásról, és gyorsan visszatért a sajátjára. Piso néhány irattal várt rá apró irodája előtt.

– Uram, ha alá tudnád írni…

– Később – intette Macro, és a külső ajtó felé indulva felkapott egy száraz köpenyt. – Vissza kell térnem a szolgálatba.

Az ajtó becsukódott a centurio mögött, Piso vállat vont és visszatért az íróasztalához.

• • •

Kissé később Cato már a szakasza szobájában volt, és úgy ült az egyik priccs felső ágyán, mintha karót nyelt volna. A fiatalember olyan magas volt, hogy a feje búbján érezte a tető cserepei alatti szalmát. Hirtelen összerezzent, és azon kezdett tűnődni, vajon járkálnak-e patkányok a szarufákon. Idegesen babrálni kezdte a nyakába akasztott bőrszíjon lógó ólomöntecset, melyen a neve, a legiója és a császári pecsét látszott. Az ólomöntvény vele marad mindaddig, míg ki nem lép a seregből, vagy csatában meg nem hal. Akkor majd arra használják, hogy azonosítsák a holttestét. Cato a térdére támasztotta az állát, és gondolkodott, hogy is szabadulhatna ebből az ijesztő helyzetből. A szobába nyolc ember emeletes ágyát zsúfolták be, és a helyiség semmivel sem volt jobb a palota istállóinál, ahol az igáslovakat tartották.

És ezek az emberek!

Nos, ezek inkább állatok. Pyrax körbevezette Catót a legénységi szálláson, és a fiatalember alig tudta leplezni undorát a bűzlő, iszákos, böfögő és szellentő legionariusok láttán. Ami a katonákat illeti, láthatóan nem tudták, hogyan is fogadják Catót. Annyi bizonyos, volt bennük némi neheztelés. Nyilvánvalóan sokan küzdöttek azért, hogy megszerezzék az optio rangot. Cato névlegesen a felettesük lett, de értésére adták, hogy nem fognak így bánni vele.

A társalgások kizárólag arra korlátozódtak, hogy ki feküdt le a legtöbb nővel, ki ölte meg a legtöbb barbárt, ki köpött a legmesszebbre, ki szellentett a leghangosabban, és más hasonló témákra. Serkentően hatott az ösztönökre, ám kissé hidegen hagyta az elmét. Cato, miután úgy érezte, már eltelt az illendőségnek megfelelő idő, megkérdezte Pyraxot, lenne-e olyan kedves, hogy megmutatja neki a szobáját. A szobában minden tekintet a fiatalember felé fordult, néhányan elkerekedett szemekkel és tátott szájjal bámultak rá. Cato érezte, hogy valami butaságot mondott, és úgy vélte, a küszöbönálló éjszaka majd tiszta helyzetet teremt.