Tartalom

Impresszum 2

Bevezetés 3

Ilyenek voltunk 4

2. A könyv 19

3. Egymásba borulva 61

4. Távol és közel 96

5. Kutatás vállvetve 142

6. Kalandok szárnyán 190

7. Ítéletet hirdetnek 253

8. Üzelmek 268

9. Betolakodó 302

10. Előre lépések 343

11. Válaszok 399

12. A tenger munkája 427

13. Betegség 448

14. Fordulat 468

15. A Nő 497

16. Az álom 515

Impresszum

Minden jog fenntartva a következőkre kiterjedően: film, rádió és televízió, fotomechanikus reprodukció, hangfelvételek, elektronikus média és újranyomtatás.

© 2022 novum publishing

ISBN Könyv: 978-3-99131-554-4

ISBN e-book: 978-3-99131-555-1

Lektor: Varga Mónika

Borítóképek: Mátéfy Lili

Borítóterv, layout & szedés: novum publishing

www.novumpublishing.hu

Bevezetés

Mi emberek azt hisszük, olyan sokfélék vagyunk. Pedig mindannyian lányból nővé vagy fiúból férfivá érünk. Előfordulhat, hogy néha gyengék vagyunk, máskor pedig erősek, boldogok vagy szomorúak. A fent és lent dinamikája átszövi az életünket. De mindez nem számít, hiszen élünk. Érzünk, emlékezünk, tervezünk – az élet csoda, rajtunk áll, hogyan élünk vele.

Ha felülemelkedünk picit az alap dimenzión, láthatjuk a világot másképp – a tükör mögül.

Ilyenek voltunk

Nem vette magát komolyan. Lépte könnyű volt, mint a szellő. Egy kósza félmosoly bujkált mindig az ajka szegletében. Maga sem tudta min mulat. De nagyon jól szórakozott. Általában az embereken. Azokon, akik körülvették. Nézte a fáradozásaikat és nem értette, mire ez a nagy hűhó. Kinevette őket, bár ezt sosem adta tudtukra. Nézte az örömüket és velük együtt nevetett. Mert tudta, hogy nem látják azt, amit ő. Intelligens volt.

Könnyedén vette az életet, csak egy ezredmilliméternyit mutatott magából a külvilágnak, de magának is csak egy századnyit. Nem használta ki a lehetőségeit, de ez nem zavarta. Boldog volt. Kiegyensúlyozott. A pillanatban élt, de azt nem tudta, hogy már a saját jövője tulajdona. Senki sem kerülheti el, hogy megérintse az élet.

Léptei egyenletes ritmusban kopogtak a kövezeten. Fekete bőr cipőt viselt, divatos vonalvezetéssel, pedig a kortársai általában edzőcipőt hordtak. Nem kellett beállnia a sorba, azt tehetett, amit csak akart, akkor is népszerű maradt. A kisugárzása miatt vonzódtak hozzá az emberek. A siker mindig vonzó. Meg persze a lazaság is. Bár sosem szánt időt a divatra, mégis ösztönösen választott lezseren elegáns darabokat, amik végtelen egyszerűségükben is hirdették önmaguk kiválóságát. Ezúttal szoros csőnadrág volt rajta, csípőben övvel megtartva és csíkos legombolható gallérú póló. Kreol bőre még telente is a henyélős nyaralások hangulatát idézte. Olyan volt, akár egy kalóz, s az összképen még a hosszú kéz és láb sem rontott. Magasságából eredő nyegle tartását is méltósággal viselte.

De el volt késve. Mint általában. Jóval a szeminárium kezdete után ért be a terembe, de csak az ajkai kértek elnézést. Már mindenki a dolgozata fölé görnyedt. Ő is elkezdte kitölteni a tesztet. Bár csak a feléig jutott, így is számíthatott legalább egy közepesre. Emlékezetből válaszolt az órákon elhangzottak alapján. Tanulásra nem volt szüksége. Csak akkor tett ilyet, ha őt magát is érdekelte. Ha unatkozott, vizes zsebkendőkből domborművet kanyarított a táblára. A büntetést nem sajnálta, de a megalkotott forma tovább foglalkoztatta. Átdolgozta és tökéletesítette a formát a képzeletében. Közben megoldotta a statisztika példákat fejben, de csak az eredményt írta le, így nem kapott pontokat érte.

Azzal traktálta a többieket, hogy a nagybátyja aranyat mosott ki a Dunából, de nyomban el is vesztette, mert a lyukas zsebébe tette. Nem számított rá, hogy elhiszik, így nem is bajlódott a helyreigazítással. Bohócnak lenni kényelmes volt, sosem kellett felelősséget vállalni. Szabadon bánhatott a szavaival és a cselekedeteivel.

Egyébként most tényleg sietett. Futóversenyre készültek az egyesülettel, ahova beiratkozott az extra kreditek reményében. Senkinek sem szólt, de készült egy tájfutó versenyre a hétvégén. A futás különleges helyet foglalt el az életében. Csak fogta a futócipőjét és a határnak vette az irányt, el a lakott területektől. Gyerekkora óta gyakran pihentette így az elméjét. Órát, térképet, iránytűt sosem vitt magával. Így most kíváncsi volt, mire képes a profik között.

Ahogy közeledett a rajt pillanata, fokozatosan beszűkült a tudata. Egyre távolabbról hallotta a hangokat és lassabbnak érzékelte a mozgásokat. Egy különleges buborék alakult ki körülötte, melyben csak ő volt és a terep. A salakpálya, ahol gyakoroltak, nem volt épp izgalmasnak nevezhető, változatosnak meg egyáltalán nem. De ő nem bánta. Az a fajta ember volt, aki a poharat nemcsak félig telinek látta, de a bele kívánkozó jeget, citromot és színes napernyőt is hozzá képzelte. Befelé figyelt, harmonizálta a légzését és felvette az utazósebességet, majd rátett egy lapáttal, hogy tesztelje magát. Úgy futott, mintha örökké kellene tartania a tempót. Nem vágyott a megállásra. Még ha érzett is fájdalmat, azt is barátként üdvözölte, nem harcolt ellene. Elméje pillanatfelvételeket készített a valóságról. Látta a salakra benyúló fűszálakon, hogy rég nem esett az eső. Érzékelte a szemcsék csikorgását a talpa alatt. Az árnyékot, ami áthaladt felette egy felhő okozhatta, mert az épületek elhelyezkedése és a napsugarak beesési szöge ezt nem tette volna lehetővé. Izzadságcseppek gördültek a szemébe, homályosan látott tőle, így hát becsukta, s vakon, érzésből követte a körívet. Úgy ordítottak rá, hogy letelt az idő. Nagyon kihajtotta magát, de volt még tartaléka és ez magabiztossággal töltötte el. Mindenki ámult az eredményen. Különösen annak fényében, hogy őt mindenki gyenge sportolónak tartotta. Harminc százalékkal volt jobb a teljesítménye a második helyezettnél. Ahogy elhaladt az edzője mellett, oda is vetette:

- Látja, a legkiválóbb tanítványát legyőzte a legnagyobb lógósa. Ennyit érnek az edzésmódszerei.

Gyakran bántott meg másokat. Ezek a mérgezett nyilak nem az ártó szándékkal végzett gondos tervezés eredményei voltak. Csupán élesen látott, s nem bajlódott azzal, hogy megfigyeléseit kíméletesebb formába csomagolja. Nem volt tekintettel mások érzékenységére, mert ő ilyesfajta jellemvonással nem rendelkezett. Ellenállóbbnak képzelte magát mindenkinél. De tévedett. Huszonegy évig tartott csak a világ feletti basáskodása. Utána egy lett a többi halandó közül.

A versenyt vasárnap rendezték. A szombatot már csak a felkészülésre szánta. Fizikai edzésnek nem látta értelmét, így az elméjét gyakorlatoztatta. Hitte, hogy a futás fejben dől el. Villont olvasott, meg Apollinaire-t. Senecát fordított egy szótár és egy latin nyelvtani kisokos segítségével. Jellemző módon a kérdéses szöveg fordítása megvolt az interneten. De ő egy megsárgult lapú öreg könyvben bogarászott. Nem véletlenül. Ezt a könyvet a nagyszülei padlásán találta kilenc éves korában, azon a napon és abban a percben, amikor a nagyapja eltávozott az élők sorából. Gyors szívleállás volt, már magához sem tért a kórházban. Így nem tudta megkérdezni, miért tartott a régi katonaládájában egy olyan nyelven írt könyvet, amit tudomása szerint nem ismert. Akkor, a kavarodásban el is felejtette, hova rejtette. Két évvel korábban találta meg egy kiselejtezett iskolatáskában, ami a szekrény tetején pihent. Huszonegy éves fejjel másképp lapozgatta a megviselt lapokat. Megpróbálta megfejteni az üzenetet, amit hordoznak. Érzékelte ugyanis, hogy ez nem csak egy holt nyelv kibogarászásáról fog szólni.

Bizonyos fejezetek tele voltak német nyelvű széljegyzetekkel. Egyes lapokon pedig furcsa pacák éktelenkedtek, minden bizonnyal vércseppek nyomai. Ez a könyv és a gazdája együtt élték meg a háborút, de túlélni csak egyiküknek sikerült azt. Vajon hogyan került a könyv a nagyapjához? Köze lehetett a fiú halálához. Rendkívüli módon foglalkoztatta a személyiség, akit a könyv története rejtegetett. De konkrétumokat nem tudott meg róla. Vajon csak a könyvét vesztette el, vagy az életét is? Az utóbbi tűnt valószínűnek. Megmagyarázhatatlanul erősen vonzódott a könyv rejtélyéhez. Jellemző módon akkor jutott hozzá közelebb, amikor áramszünetkor led lámpával világítva tapogatott a szobájában és pont ezt verte le. Ahogy a lámpával a kezében felemelte, épp alávilágított egy különösen koszos lapnak. Így vette észre a rövid mondatot, amit valaki a kolofonoldal tetejére firkantott. Később rátette egy üveg asztallapra és alávilágított, hogy kivehesse, mi áll rajta: „Mondjátok meg Ilsének, hogy sajnálom.” Furcsamód ellágyult, ha a katona sorsára gondolt. Ez eléggé ismeretlen és kényelmetlen érzés volt számára. Inkább becsukta a könyvet és hallgatott egy kis Rachmaninovot.

Talán csak azért jelentkezhetett nála ez a gyengeség, mert ezeken a lapokon keresztül duplán találkozott a halállal. Nem félt tőle. Nem félt semmitől. Mindössze nem szívlelte.

S mivel ez az érzés kölcsönös volt, a kaszás sem nézett feléje jó sokáig.

Aznap reggel minden korábbinál jobban érezte, hogy él. És készen állt rá, hogy élvezze ezt az életet. A többi versenyző csak panaszkodott. A harmatos fűre, a csúszásveszélyre, meg a szervezők ügyetlenségeire. Ő távolabb állt egy jókora fa tövében az erdőszélen. Tüdejét megtelítette a zamatosan friss levegővel, hogy jó sok oxigén juthasson a sejtjeihez. Most törődnie kellett a jólétükkel, hiszen együttműködésük elengedhetetlen volt a jó teljesítményhez. Bicskájával egy kéregdarab hátára mintákat karcolgatott. Nem emlékezett, hol látta ezt a virágmintát. A sziromlevél alakzatok gazdája pedig még mélyen aludt egy hosszú szőrű macskával az ágyában és a hercegéről álmodott. De az ő hercege szőke volt, mint a búzamező.

Nem tudta, hogy áll a versenyben. Nem érdekelte a győzelem. Csak együtt akart suhanni az erdő szellemeivel. Nem szándékozta zavarni őket, csak részesülni szeretett volna az általuk birtokolt szépségben. A páfrányos ösvény fénypetty játékában, a csörgedező patak ünnepi hangzatában, a lombsátron átfurakodó szellő ölelésében. Ennél nem kell több soha. Ez a szabadság maga.

Kiért a sziklás mezőre. Szélesebb távlatok nyíltak előtte, figyelme mégis egy különös pillangóra összpontosult, aki végig követte. Néha szem elől tévesztette, de az sokáig kitartott mellette. Azután jött a meredek szakasz. Göcsörtös gyökerek között szökellt, kihasználta görbületeiket, hogy új lendületre tegyen szert. Erős tempóban haladt, de ez nem volt elég. Gyorsabban akart felérni, hogy kisajátíthassa a körpanoráma világát. De ekkor meghallotta a biztató tömeget. Betolakodónak tartotta őket. Pedig őt éltették, hisz győzött. A trófea nem hozta lázba, de a begyűjtött pillanatképek és a pénz igen. Eldöntötte, a nyereményből vesz egy minőségi fényképezőgépet, mert tapintani akarta, sőt birtokolni, alakítani a képeket, amiket az élet eléje vet.

Ekkor megpillantotta a huncut pillangót, a célvonal felett lejtett hívogató örömtáncot.

A lány nyugodtan készült a történelemórára. Most forráselemzés lesz és ő előre felkészült a lehetséges szemelvényekből. Tudott tanár fejjel gondolkodni, hisz amióta az eszét tudta, a katedra túlsó felére vágyott. Harminc másodperccel az előadása kezdete előtt azonban valaki odasettenkedett mögé, mint egy vadászó nagymacska, leginkább egy fekete párduc. Átnyúlt a válla felett és elébe csúsztatott valami vastagot és színeset. Egy fényképezőgép-katalógust. Majd lecsusszant a mellette lévő üres székre és csak ennyit mondott:

- Vegyünk felesben egy csúcs-szuper gépet.

A lány lehalkította a hangját, mintha szabályszegésen kapták volna. Kínosan érezte magát.

- Miből gondolod, hogy egyáltalán…

De a fiú súlypontja már emelkedett, hosszú kezeivel a padra támaszkodva lenézett a lányra. és zavartalanul folytatta, amit közölni szeretett volna:

- Van szemed hozzá, én majd segítek. Akkor négykor az üzlet előtt. A pénzt megelőlegezem neked.

Elment. Nem kellett hátra fordulnia, hogy érezze ruganyos lépteiben az elégedettséget. Vagy inkább az önelégültséget. Még sosem találkozott nála arrogánsabb csirkefogóval. Minden idegszála megfeszült, ha csak rágondolt. Egyszerűen nem tudta elviselni. Legszívesebben megpofozta volna ezt a pimasz gazembert, vagy legalábbis szívesen végignézte volna, ahogy megkapja a magáét. Ő volt a legízléstelenebb tréfák szerzője és most ő is rákerült a céltáblájára. Ez rémes.

Gyorsan eltüntette a történelemkönyve fölül a katalógust, akár egy bűnjelet. A tanárnőről tudta, hogy kényes az ilyesmire és ő meg akart felelni. Mindig és mindenkinek. A szüleinek, a tanárainak és azoknak az embereknek, akiknek az értékrendjét követendőnek tartotta. De a kortársai között kevés ilyet talált. Próbálta őket elfogadni, de nem akart idomulni hozzájuk. Így aztán nem cigizett, nem ivott alkoholt, nem járt diszkóba és nem pasizott. Eddig.

Most ott állt az egyetemi kampusz kapujában és el kellett döntenie, merre indul. A megfontolt megoldás mellett dönt és hazamegy, vagy pedig kockáztat. Mindig a kitaposott úton járt és elhitette magával, hogy ez a legmegfelelőbb számára. De bujkált benne egy szikra. Valami belső kibontakozatlanság, amit még nem tudott megragadni. Egy veretes ajtók mögé zárt ismeretlen világ. És most valaki kulcsot akart adni az első ajtóhoz. Mindössze attól félt, hogy ez inkább tolvajkulcs. Bár az ajtót az is nyitja, csak bírja kordában tartani, ami majd kiszabadul. Ez egy élet munkájába tellett számára.

Végül együtt töltötték egyetemi éveiket. A fiú emlékezetében élénken élt a kép:

Ott volt bekucorodva abba a kicsi hintaszékbe. Egy barátokkal töltött balatoni nyaralás pihenő napjának délutánja volt éppen. A virágos ruhája szoknyáját még most is eligazította, pedig láthatóan nem számított látogatókra. Elcsodálkozott azon, hogy tudja magát így összehajtogatni. A hosszú tagjaival az ilyesféle pozíciót nagyon természetellenesnek érezte. Mindenesetre azt látta, hogy az ő cicája kényelmesnek érzi és élvezi. Alig volt szíve megzavarni. Pedig ez volt a jó pillanat. Nekitámaszkodott a hátsó felével a ping-pong asztalnak és nézte. A lány felült és az előbbi testhelyzetével teljesen kontrasztos merev ülő tartásba helyezkedett. Várta az elkerülhetetlent.

- Ezer óráig tudnálak nézni, de félek, hogy annyi nem áll rendelkezésemre. Sose fogok tudni olyan fényképet készíteni, ami felér majd az előbbi látvány hangulatával. Most is gyönyörű vagy, de az előbbi volt az igazi, amikor a képzeleted felhőin úsztál. Akkor nemcsak kívülről ragyogtál, hanem belülről is.

A lány lesütötte a szemét, nem akarta a pillantásával beismerni, mennyire meghatódott a hallottaktól. Na meg persze zavarba jött. Nagyon. Minden porcikája feszültségről tanúskodott. Kezeivel a térdeit fogta, hogy összetartsa a szétesni készülő tagjait, amik cserben akarták hagyni.

- Nem vagy hozzászokva a bókokhoz. Micsoda pazarlás.

- Olvasol bennem és ez nagyon kényelmetlen.

- Csak azért, mert védekezel, ha befogadnád, szórakoztató lenne.

- Ugyan már, nem tudunk húsz percig együtt lenni anélkül, hogy össze ne vesznénk.

- Jó, akkor fogadjunk. Húsz perc séta a parton naplementekor és ha nem veszünk össze, akkor hivatalosan is járni fogunk.

Esze ágában sem volt fogadást kötni vele. El akarta riasztani, de sürgősen.

- Az nem zavar, hogy én nem szeretlek?

- Szándékomban áll változtatni ezen. Azt nem mondom, hogy a büszkeségemnek nem esik rosszul, de elfogadom.

- Miért ragaszkodsz ennyire hozzám?

- Mert tudom, milyen jók lennénk együtt. Csak engedd, hogy megmutassam! Gyere velem sétálni a partra! Alkonyatkor ott foglak várni, addigra mindenki azon az ostoba koncerten lesz, nem fogják észrevenni, hogy mi együtt tűntünk el.

Valóban eltűntek és el is vesztek egymásban.

Sosem volt egyszerű szeretni ezt a fiút. A lány élénken érezte maga körül a kezdeti vonakodást.

Ott állt a szállásuk teraszán, amikor lemenőben volt a nap. A hűvösödő estének megfelelően volt öltözve, készen egy könnyednek épp nem mondható parti sétára. Látta a móló körül lézengő alakot. Abban a pillanatban nem áltatta magát azzal, hogy még visszakozhat. Ha lemegy hozzá, akkor belemászik ebbe a történetbe nyakig. Nem akart vele járni, de nem szerette volna elveszteni, mint barátot. Már az utóbbi hetekben, a csendes kerülgetés időszakában is nagyon hiányzott neki. A humora, a találó megjegyzései, a személyiségéből elővillanó új és új színek. Szerette volna vele együtt felfedezni a világot. De nem tudta a hercegeként elképzelni. Túl fiatalnak érezte magát a megalkuváshoz.

Lábai mégis megindultak és magukkal húzták a teste többi részét. Az elméje azonban továbbra is ott morfondírozott az erkélykorláton. Lénye egy része örökké ottmaradt ezen a fordítóponton.

Ahogy a kezdeteikre gondolt, felötlött benne az is, miért szerette meg végül. Elővett az asztalfiókból egy csíkos lapot, amin pár odavésett írás volt látszólag hanyagul odavetve. De valójában fontos üzenet volt ez, melyet még a balatoni kirándulás alatt kapott a fiútól:

Túl sok a kagyló

és kevés a gyöngy.

Bánatom nagy tó

nélküled drága hölgy.

Képes rá. Képes ilyeneket írni. Ez egészen ő. Egyik pillanatban lehetetlenül viselkedik, ultimátumot ad, szinte fenyegetőzik. A másikban meg ez, a legaranyosabb dolog, amit valaha érte tettek. Ellenállhatatlan. Nem a vers miatt. Hanem az igyekezet miatt.

De a vívódások nem hagyták el a lányt. Győzködnie kellett magát:

Azt akarom, hogy ő legyen a hercegem. Az, akinek a közelsége is kiváltja a belső remegések megállíthatatlan hullámát. De sajnos mellette nem érzek ilyet. Nem kellemetlen a közelsége, sőt a csókokat tudom élvezni. Nem vagyok fából. Magam is meglepődtem, mennyi érzékiség szorult belém, hogy reagál a testem az ingerekre, mennyire könnyen felébred bennem a vágy. De ez egy általános vágyakozás. Nem az ő személyének szól, csak épp ő váltja ki belőlem a lelkesedésével.

A baj az, hogy éreztem már mindent elsöprő vágyakozást egy konkrét személy iránt. Tizennégy évesen, mikor a hormonok először borítják fel az ember lelki világát. Korábban sosem tetszett nekem senki, nem is értettem, miről sutyorognak a csajok egymás között, mi ez a nagy felhajtás a fiúk körül. Aztán elmentem egy magyar nyelvi versenyre, ami magyarázó felolvasásból, fogalmazásból, és a saját művünk előadásából állt. Az eredményhirdetésen láttam, hogy az én oklevelemet nem írta alá a zsűrielnök és aggódtam, hogy akkor nem lesz érvényes. Ezért megkocogtattam az előttem ülő srác vállát, hogy megkérdezzem tőle, az övét aláírták-e. És akkor megfordult és bennem megállt minden. Nem tudtam levegőt venni, megszólalni meg végképp nem, izzadni kezdett a kezem és remegett a hangom. Csak dadogtam. Már nem is emlékszem, végül mit mondtam neki. Csak a kék szemekre emlékszem, amiket olyan csodálatos ívek vettek körül. Az egész arc annyira belém ivódott, hisz tíz centiről néztük egymást, mikor hirtelen megfordult. De csak egy pillanat volt. Egy szóval válaszolt a kérdésemre, aztán visszafordult és azt hittem nem látom többet azt az arcot. Így hát a további két és fél percet kihasználtam. Hátulról megcsodáltam azokat a dús, göndörödő, lenszőke fürtöket, amikben huncut fények csillogtak. Semmi másra nem tudtam gondolni, csak arra, milyen érzés lenne beletúrni ezekbe a fürtökbe. Bizsergett a tenyerem és ez a mai napig sem változott. Mert bizony láttam még. Egy osztályba jártunk végig a gimiben és látom nap mint nap, mert valami fura nyelvet tanul, talán örményt és ide jár az ELTE-re. Kár, hogy a külsejével szemben a személyisége hidegen hagy. Nem ő a hercegem, csak az ő vonásaival ruháztam fel az ábrándjaimban. Igazából kettejüket szeretném összegyúrni, az elégítené ki a testemet és a lelkemet is egyenlő mértékben. De az élet nem tökéletes. A kérdés, hogy képes vagyok-e lemondani a forró tűzhányóról a kellemes meleget árasztó, otthonos kandalló kedvéért.

Nem emlékezett az egész versre, amit akkor írt, mikor friss volt az emlék. De egy töredék tisztán felsejlett:

Fordulva épp a pillanattal

látott arany mezőt, s a kékség

mélysége hívta szép szavakkal.

Elméje elborult, de még kért

kínzó csodát, mi hívja arra.

A fiú mindvégig őszinte volt vele, beavatta őt a titkaiba:

- Számomra a futás nagyon intim dolog. A nagyapám halála után szoktam rá. Engem ő nevelt fel, a szüleim csak gondoskodtak rólam. Kilenc éves voltam, mikor elment. Nehezen dolgoztam fel. Csak gyűlt bennem a belső feszültség., Ott voltunk falun, ahol a nyarakat vele töltöttem. Egyszer aztán fogtam magam és felhúztam egy kényelmes cipőt. Elindultam. Sétálni. Majd valami lüktetést éreztem, ami arra sarkallt, hogy fokozzam a tempót. Kifutottam a határba, szaporáztam, ahogy csak bírtam. Dühből futottam. Ordítás helyett. Üvöltésképpen. Vádolva a világot. Majd elfogyott az erőm, mert nem volt valami nagy kondícióm. Lerogytam a porba és ott maradtam térdelve a tűző napon. Semmi nem enyhítette a gyászt. De volt egy kényszer, hogy vissza kell nyernem az uralmat a légzésem felett. Ez az összpontosítás és a ritmusra való rátalálás segített, szinte elringatott, megnyugtatott. És ez még működik manapság is, mindahányszor futni indulok. Pihentetem a fáradt idegrendszert, engedem szabadon csapongani a gondolataimat, hogy megragadhassanak bizonyos pontokon, amikben örömüket lelik. A környezet apró dolgaira gondolok, a fűszálról nekirugaszkodó katicára, a kukoricaföldek suhogására. A tücskök kimerítő monotóniája zavar, míg részévé nem teszem a ritmusnak. Nem akarok harcolni a természettel, eggyé akarok válni vele. Nem akarom, hogy véget érjen egy emelkedő, hiszen neki is joga van ott állni, inkább ráhangolódom a vonalaira, az ívekkel összhangba rendezem a mozgásom, nem hagyom, hogy kimerítsen, inkább én merítek erőt belőle az elrugaszkodások által. Nem tervezem az útvonalaimat és nem mérem az időmet. Sose tévedek el, valahogy az agyam megrajzolja a térképet, anélkül, hogy utasítást kapna rá. Pedig nemcsak ismerős helyeken futok. Ha rám jön, egyszerűen kimegyek az állomásra egy vékonyka hátizsákkal némi inni- és ennivalóval meg kevés pénzzel, felszállok arra a vonatra, ami éppen indul, és ott szállok ki, ahol megtetszik a hely. Ezért szoktam jó távoli állomásra jegyet váltani. De volt, hogy elvétettem és rajtamaradtam eggyel tovább, a kalauz meg lefülelt. De nem volt nálam már pénz, se irat, mindössze egy bölcsességgel próbáltam lekenyerezni: Ne bántsd a bolond embert, inkább tanuld el a bolondságát. Ezt mondtam neki. Nevetett és tovább ment. Szerencsém volt.

Ezzel a kalózmosollyal oldott meg sok mindent. Bátran röhögött a képébe a világnak, mert nem volt rá szüksége. A saját univerzumában is feltalálta volna magát, így hát a megfelelési kényszer ismeretlen fogalom volt számára. Nem félt az élettől, mert csak a lehetőségeket látta benne, és nem félt a haláltól sem, mert az is csak egy lehetőség volt. Még mindig megvolt a fölénye, amivel a helyzeteket kezelte, de jelentősen megcsappant a függetlensége, mert szenvedélyesen szerelmes volt.

Minél többet látott a lányból, annál biztosabb lett a dolgában. Ez az, amire szüksége van. Egy egyenlő társ, aki mer és tud vele vitatkozni. Valaki, aki más és ezért érdekes. És kellett, hogy ez a valaki gyűlölje, az imádattal nem tudott volna mit kezdeni, a közöny pedig kiábrándította volna. Így viszont görbe tükröt tartottak egymás elé nap mint nap. Tanították egymást, miközben önmagukról tanultak a legtöbbet. Ez csak a tengely két különböző oldaláról indulva volt lehetséges.

Szeretett vele beszélgetni a művészet, a tudomány, a filozófia minden szegmenséről. Gyakran elemezték ki a körülöttük zajló apró tyúkpereket, de a világ eljövendő sorsán is elmerengtek néha közösen. Ezek olyan témák voltak, amikről nagyon kevesekkel és velük is nagyon korlátozott mértékben beszélhettek.

A lánynak igazi értelmiségi családja volt, de az apja sokat dolgozott a megélhetésért, kisvállalkozóként mindent egyedül csinált. Nem volt munkaideje, ha keresni akart, folyton húznia kellett az igát. De amikor otthon volt, lehetett vele beszélni bármilyen elvont témáról, gyakorlatias gondolkodásával és élettapasztalatával mindig tudott új távlatokat nyitni egy téma kapcsán. Míg az apa javíthatatlan szkeptikus volt optimizmussal enyhítve, addig a lánya egy idealista fura pragmatizmussal fűszerezve. Ebből aztán érdekes viták bontakoztak ki, amik sosem fajultak a veszekedés szintjére, de mégsem adták meg az áhított katarzist. Az édesanyja tanárnő volt, a legjobb ebben a szakmában. Iszonyatosan jó empatikus érzékkel kezelte a fiatalok legkülönbözőbb korosztályait. Ő volt a lány számára az igaz barátnő, ezért is nem törekedett annyira elnyerni bizonyos kortárs körök megbecsülését. Nem volt rájuk szüksége, hisz az édesanyja vállán kisírhatta magát és együttérzést kapott cserébe, elmondhatta a gondjait és biztatást meríthetett az anyja szavaiból. Mindketten szenvedtek azonban az alacsony önértékelés okozta kórtünetektől, ami főleg a mások véleménye iránti túlzott érzékenységben, s a helyzetek, emberek, érzések túlzott elemzésében mutatkozott meg. Vele ugyan mindent megbeszélhetett, de nem tudta őt átlendíteni a korlátain, hiszen nem adhatott többet, mint amivel maga is rendelkezett. Rajtuk kívül viszont nem volt senkije. Mostanáig. Szüksége is volt az ő filozófus társára, aki oldja benne a gátakat, még akkor is, ha ezek a folyamatok valamiféle megmagyarázhatatlan belső fájdalommal jártak is. Ahogy a személyisége változott, énje egy része gyászolta a letűnő rétegeket. Ugyanakkor meg volt róla győződve, hogy ezek a folyamatok így helyesek és hálás volt értük az életnek és konkrétan egy valakinek, aki felelős volt mindenért, ami mostanában történt vele.

A fiú viszont régóta nélkülözte a mentorát, a nagyapját, akit kisiskolásként vesztett el. Akkor még minden más volt. A nyurga, elapadhatatlan kíváncsisággal és mozgásigénnyel rendelkező kisfiút minden adandó alkalommal lepasszolták vidékre, a nagyszülőkhöz. Úgy hitték, a sok mozgás és a friss levegő segít abban, hogy némiképp lehiggadjon és ne legyen olyan fárasztó a folytonos kérdezgetéseivel meg a legkülönbözőbb csínytettekkel, amiket a helyi bandavezér szerepében kiötölt és végrehajtott – de leginkább végrehajtatott, így ő megúszta ép bőrrel. A nagyapjánál viszont elvolt, nem hallottak botrányokat. A nagymama finomakat főzött rá, hogy egy kicsit kiteljen, míg a nagypapa engedte, hogy egész nap kísérgesse a kertben, a szőlőben, meg a műhelyében, ahol szüntelen mókerált valami csoda szerkezeten.

Nem is sejtették, hogy a két nagyon különböző korosztályból származó ember milyen korán felismerte egymásban a rokon lelket. A nagyapa tisztában volt a fiú képességeivel, látta, amint egy éves kora körül megszámolja a zsámolyon lévő lyukakat. Még beszélni sem tudott, csak az első szótagokat tudta kimondani, s azokat is csak elnagyolva, de már számolt tízig. Nem tudta, honnan tanulta, mindenesetre nem a szüleitől, abban biztos volt. Ők mindig elsősorban a saját dolgaikkal voltak elfoglalva. Ez a fiú viszont veszélyesen tehetséges volt. Az idősebb férfi átélte a poklokat a képességei miatt és meg akarta védeni ezt az új kis emberkét. Ezért fejlesztette ugyan a képességeit, megtanította, hogyan bánjon velük, de azzal kapcsolatban is kiokosította, hogyan rejtse el mindezt a világ elől. Arra tanította, hogy a saját boldogságát keresse és ne törődjön mások véleményével. Ne akarja megváltani a világot, csak járjon nyitott szemmel, próbáljon ki mindent, amit csak szeretne, de kutassa a szeretetet, ami felmelegíti, s ha rátalált, csapjon le rá és sose engedje el. Akkor még nem pontosan értette, milyen szeretetre gondolt a mentora. Korábban a szerelmi vággyal azonosította ezt, de mostanra rájött, mit akart ezzel mondani az öreg.

Volt, ami segítette őket. A sok különbözőség mellett egyezések is akadtak. Mindketten szenvedélyesen viszonyultak például az ízek világához.

A lány régebben nem törődött sokat az ilyesmivel, gusztusa szerint étkezett, de huszonegy éves kora körül plusz kilókat észlelt önmagán, amik elkeserítették. Így hát tett ellenük. Radikálisan megváltoztatta a táplálkozási szokásait és az életmódját. Le is adott tíz kilót pár hónap alatt. De ezt meg is kellett tartani. A kemény önmegtartóztatás időszakából emlékezett rá, milyen nagyon, de nagyon kívánni bizonyos ízeket és fantáziált arról, ha majd eléri a kívánt súlyt, hogyan fogja változatosabbá tenni a salátákat, hogyan készít majd könnyű, de mégis ízletes ételeket, milyen fűszerekkel dobhatja fel az egyszerű natúr csirkemellet, hogy ne váljon unalmassá. Rákényszerült arra, hogy gasztronómiai területen is művelje magát, s mostanra meglehetősen büszke volt az eredményeire. Egész addig, míg meg nem kóstolta a fiú főztjét.

A fiú ugyanis a lehetséges élvezetek egy fontos formájának tekintette az étkezéseket, így egész életében nem hanyagolta el. Sosem felejtette el a nagymamája hagyományos finomságait, a töltött káposztákat, pörkölteket, paprikás csirkéket, meg a rétesek különböző ízű kavalkádját. De a nagyapja az iskolai szünetekben rendszeresen felvitte Pestre, hogy megismertesse vele a világ különféle dolgait, például a gourmand konyhát. Michelin csillagos éttermekben ettek, vagy eldugott olasz pizzázóban, ahova egyenesen Szicíliából szállítottak, de voltak igazi argentin steak-étteremben is. Ezeken a helyeken a nagyapja valahogy mindig ismert valakit, vagy a tulajt, vagy a főpincért, esetleg egy törzsvendéget. Gyakran meg is hívták magukhoz és elbeszélgettek a régi időkről, de eközben a kíváncsi kisfiút már más kötötte le. A pizzázóban például volt egy lusta szürke macska, aki engedte megfogni a bajuszát, amíg nem húzta, mert akkor áthurcolkodott a szomszédos fa tövébe. Az elegáns étterem tulajdonosának meg volt egy vele egykorú hét éves lánya, s amikor elmentek hozzájuk vendégeskedni, a fiú egyfolytában rémtörténetekkel ijesztgette szegény lányt. Például iszapszörnyekkel, amik éjszaka kimásznak a Dunából, s a hidak alatt gyűléseket tartanak.

A konyhaművészettel kapcsolatban jelentősen kitágult a látóköre, s ami fontosabb, felkeltődött az érdeklődése, így aztán a továbbiakban is fejlesztette magát a témában. Az ételek íze, zamata iránti fogékonyság, a minőségi alapanyagokra való törekvés beleivódott, s rengeteg kreativitással és kezdeményezőkészséggel párosult. Ez volt az egyik tudomány és egyben élvezetfajta, amit szeretett volna megismertetni a lánnyal. De meglepetés érte. Az a szendvics, amit neki készített, bár egyszerű volt, de mégis a legkiegyensúlyozottabb étel, amit valaha kóstolt és ez az ő múltját figyelembe véve nagy szó. Csak fejet tudott hajtani előtte. Korábban is sejtette, hogy meglesz benne a kellő érzékenység ehhez a témához is, mint mindenhez, amihez finom lélekre és kreatív elmére van szükség, de kezdő gyakornokra számított, nem pedig versenytársra.

2. A könyv

Már megszokta, hogy ha a legalkalmatlanabb időpontokban és helyzetekben cseng a mobilja, akkor biztosan a fiú keresi. Ez már így a kapcsolatuk elején világosan kirajzolódott. Most például tele volt a keze koszos törlőkendővel. Az idősek, akiknél önkénteskedett, gyakran küzdöttek vizelet- illetve széklet visszatartási gondokkal, vagy egyszerűen nem voltak elég mozgékonyak ahhoz, hogy kiérjenek a mosdóba. Ha mindez még párosult a kóros időskori feledékenység előrehaladott formáival, az elég furcsa helyzetekhez szokott vezetni. A néni nem tehetett róla, ő eldugta a koszos fehérneműt, mert szégyellte a hozzátartozói előtt a balesetet, de közben kiment a fejéből, hogy a kellő időben diszkréten eltüntesse. Így viszont a lakásba belépve orrfacsaró bűz árulkodott az esetről. A lány rögtön tudta, mi okozza, és a felejtős nénitől nem számíthatott útmutatásra, ezért egyedül indult a problémaforrás keresésére. Végül meg is találta a párnatartóban, s most igyekezett eltüntetni a nyomokat, mielőtt a néni visszajön a levegőzésből, vagyis a székből, ahova kiültette előbb az erkélyre. Gyorsan bedobta a törlőkendőket egy szemeteszsákba a többi kidobandó mellé és felvette a telefont.

- Ne haragudj, most nem tudok beszélni. Visszahívlak két perc múlva.

Gyorsan levitte a szemetet és némi légfrissítőt szórt szét, majd rögtön megmosta a kezét. Erre a tisztaság érzésre már nagyon vágyott. És természetesen egy alig nedves törlőkendővel, ami fertőtlenítőt is tartalmaz, megtisztította a telefont is, majd eldobta és újból kezet kellett mosnia. De legalább már túl volt rajta.

- Ez több volt, mint két perc.

- Kettő harminckettő. Ne légy ilyen szigorú!

- Mi volt ilyen fontos?

- Ez tényleg a ne akard megtudni kategória. Higgy nekem!

- Miért?

- Mert undorító, azért. Tudod, az idősgondozás nem mindig virágillatú babazsúr.

- Ezt elfogadom. Mikor végzel?

- Mivel most közbejött valami, ezért fél óra múlva.

- Akkor még elérjük a vonatot, ha egyenesen az állomásra mész. Nem is zavarlak, csak siess, ahogy tudsz. Indulás 9:38-kor.

- Miféle vonatot, hova me…

Már letette. Mindig így telefonált, semmi érzelem, sem csevegés, csak tények. Általában a találkozók egyeztetése. És igen, gyakorta volt hasonló váratlan program is. Egyszerűen csak bejelentette, hova mennek és nem kért beleegyezést. Kezdetben zavarta, de belenyugodott, mert azt el kellett ismernie, hogy ritkán bánta meg. Általában valami csodás, vagy izgalmas vagy mindkettő várta.

Megnyugtatta a nénit, hogy az ő parfümjéből folyt ki véletlenül túl sok és ne aggódjon, majd kiszellőzik. Majd elindult engedelmesen az állomásra. Meg is érkezett 9:22-re, ami még belefért. De ámulva látta, hogy a fiú két kerékpár társaságában vár rá. Azt még lenyelte, hogy megbeszélés nélküli programokra vitte, de ez már sok volt. Egy kerékpáros kiránduláshoz másképp kell öltözni, arra fel kell készülni. Persze a fiúknak mindegy, ők mindig pólót és rövidnadrágot hordanak edzőcipővel.

- Nem kell aggódnod, láttam, hogy balerina cipőben mentél el reggel.

Szokásukká vált ugyanis a közös reggeli, amit felváltva készítettek el, újabb és újabb ámulatba ejtve egymást a konyhaművészetükkel. Kialakult köztük egy összhang, ami a napirendjüket illeti. A reggeleket töltötték együtt, mert akkor mindketten frissek voltak, a nap további részében a fiú alkalmazkodott a lányhoz. Az idősekkel óvatosak voltak, a konkrét néni, bácsi természetétől függött, hogy bemutatta-e nekik a fiút. Ha kicsit nehezebben megnyíló típus volt, akkor csak a bevásárlást intézték együtt.

A lánynak rengeteg egyetemen kívüli elfoglaltsága volt. Például kertészkedni is járt, az elhanyagolt paneldzsungelekben próbáltak oázisokat létrehozni. Ezekre az alkalmakra a fiú nem követte, mert nem bírta nézni, ahogy egyes csapattagok méregették a lányt. A féltékenységi kitörések elkerülése érdekében inkább távol tartotta magát, de utána, ha találkoztak, mindig nehezen kezelhető és sértődékeny volt az átélt szorongás miatt. Bizony, ezt az érzést is kénytelen volt megízlelni. De olyan sok minden kárpótolta, hogy igazán nem panaszkodhatott. Nem minden alkalommal követte, neki is voltak saját programjai, általában valami sport, úszás, tenisz vagy futás, vagy az a fajta önkényes önművelés, mely nem követett konkrét célt, kizárólag a kíváncsiság kielégítése, vagy a katarzis megélése motiválta. A délutánok viszont minden egyes napon közösek voltak és együtt maradtak estig, míg a lány számára nem érkezett el a visszavonulás ideje. Nem akarta siettetni, egyelőre maradtak a csókok és diszkrét ölelések, néha egy kis ízelítővel, mint a kirándulást követő nap reggelén. De nem mentek tovább.

- Még azt sem tudhatod biztosan, hogy tudok-e egyáltalán biciklizni?

- Láttam egy képet a szobádban, ahol az unokatesóddal együtt kerekeztek.

- Az tíz évvel ezelőtt volt. Nagyjából azóta nem ültem nyeregben. Tudom, azt állítják, ezt nem lehet elfelejteni. Hát, ami azt illeti, most megtudjuk.

- Olyan régóta nem? Miért?

- Nekünk nincsenek nagyszülők, sem más közeli rokon falun. A kényszer nem vitt rá, amúgy pedig mint tudod, nem vagyok kalandvágyó.

- De még lehetsz. Majd meglátjuk, hogy fog tetszeni a mai nap meglepetése és annak fényében tervezünk majd.

Már nem fárasztotta magát azzal, hogy megpróbálja kitalálni a fiú szándékait. Úgyis elárulja majd őket, ráadásul olyan felejthetetlen formában tudta tálalni ezeket az úgynevezett meglepetéseket, hogy igazán megérte türelmesnek lenni. Nem akart folyton csak töredékeket kapni. Az egészet akarta. Tokkal, vonóval. Őt akarta, ezt a fiút, a rettenetességével, a fura ötleteivel, a kiszámíthatatlan basáskodásával együtt. Mert már kezdte látni, milyen alakú puzzle-darabbal áll szemben, s kénytelen volt elismerni, hogy eddig tökéletes az illeszkedés. Csak azt nem sejtette, hogy még a saját alakjával nincs pontosan tisztában.

A vonatút kellemesen telt. Bár fogalma sem volt, mikor fognak kiszállni, ez nem izgatta. Láthatóan mindent a fiú tartott kézben. Ő vette a jegyeket. Nem engedte, hogy a lány fizessen. Ő helyezte el a vonatban mind a két kerékpárt, látható szakértelemmel. A lány arra gondolt, amit korábban mesélt neki a fiú a szabadságérzet megéléséről, arról, hogy néha csak úgy felül a vonatra és kiszáll a neki tetsző helyen, hogy fusson egy kicsit. Talán most is ilyesmire készül. Ezt az önfeledt, a tervezést nélkülöző szabadságérzetet szeretné neki átadni. Hát jó, legalább annyival tartozik neki, hogy megpróbálja élvezni a helyzetet. Amit egyébként bizonytalanságnak szokott nevezni, azt most spontaneitásnak fogta fel. Elengedte magát, s ezt a fiú rögtön észre is vette.

- Nem is olyan rossz, ugye?

- Teljesen a kezedbe helyeztem a sorsomat, remélem értékeled.

- Végre kezdesz rendesen bízni bennem. Sokáig tartott.

- Nehéz bízni valakiben, aki ennyire rejtélyes.

- Talán a mai nap után kevésbé fogod így érezni.

Tehát üzenete is lesz a mai napnak. Kíváncsian várta a fejleményeket.

- Hogy van a néni, minden rendben vele?

- Remélem. Ha nem csukta be az ablakot és engedte kiszellőzni a lakást, akkor parfümmérgezés nélkül megúszhatja.

- Nem akartam szólni, de ma jobban érzem rajtad, mint általában. Ne érts félre, szeretem ezt az illatot, de…

- Az egész lakást be kellett fújnom, különben a szomszédok se tudtak volna gázálarc nélkül közlekedni a folyosón. Most igyekszem viccesen tálalni, de nem volt az. Nem a takarítás miatt. Azt elviseli valaki, én jól bírom. Inkább az öregség mint olyan volt rémisztő. Mennyire elesettekké válhatunk. És nem mindenki van matuzsálemi korban, aki szintén hasonló mértékben le van épülve valamilyen szörnyű kórság miatt. Az életben annyi igazságtalanság és fájdalom is van, hogy szinte félek ilyen boldognak lenni.

- Neked nem kell, te lerovod az adósságod, rengeteget segítesz. Nemcsak az önkéntes munkákkal. Olyanoknak is, akik meg sem érdemlik.

- Nem mindenki tanulta meg kimutatni, vagy egyáltalán átélni a hála érzését. Nem ők a hibásak érte. Ezt mintaként kell elsajátítani hatéves korig. Másképp nem megy.

- Tehát mindenről a szülők tehetnek?

- Meg a generációs terheltségek. Elég, ha valaki pár generációval ezelőtt nem kapott elég neki való szeretetet és nem tudta továbbadni.

- És akkor mi lesz velük és a világgal, ami ezekből a szeretetlen emberekből áll majd? Előbb-utóbb mindenki érzéketlen lesz?

- Nem. Az élet adhat olyan pofonokat, hogy átértékelődik bennük a fontossági sorrend, visszahúzódhat az önzés és új érzések nyerhetnek teret. De ehhez tapasztalás és fájdalom kell, e nélkül nem megy. A mi generációnk még fiatal ehhez.

- De hogy lehet, hogy te mégis ennyire érzékeny vagy szociálisan ilyen fiatalon is?

- Nem azért, mert én jó ember vagyok, a többiek pedig rosszak. Mindössze meleg családi légkör vett körül. Ezt a meleg klímát sok minden alkotja: már a méhen belüli fejlődésnél elkezdődik, nyugodt és beállt életritmus kell a kismamának, azután hét hónapos korig a legfontosabb a biztonságérzet, hogy a világot barátságos és ne ellenséges közegként rögzítse a gyerek, aztán később kell teret hagyni az önálló felfedezésnek, a kompetenciák megélésének és úgy kétéves kor után kell a határokat meghúzni, mikor már megérti a korlátok miértjeit. És az érzelmeknek is beszédtémának kell lennie a családban, nyíltan, az esendőségeket is felvállalva.

- Ez tapasztalat vagy pszichológia?

- Mindkettő. Ezt viszont mindenkinek tanulnia kellene, általános iskola felső tagozatától kezdve kötelezővé tenném a pszichológiát, mint tantárgyat. Ha egyszer odáig jutok, meg is teszem.

- Kezdem érteni ezt a te küldetésedet. Történészként megérted a világot, tanárként továbbadod a tudást és végül az oktatáspolitikában teszed le a névjegyed. Megtaláltad a formát, amivel jobbá tehetnéd a körülötted lévő világot, de pusztán ennyi boldoggá tenne téged?

- Eddig azt hittem igen. Most viszont már tudom, azt a sok szeretetet, amit kaptam, nemcsak emberként kell átadnom és kamatoztatnom, hanem nőként is. Tulajdonképpen szégyellem kicsit magam az eddigiek miatt. Nem adtam annyit, amennyit megérdemeltél volna. Sajnálom.

- Sose sajnálj semmit, ami elmúlt. Egyedül a jelen és a jövő számít. Lehet, hogy ezért éreztem, hogy szükségem van rád. Mert te tudod, milyen az igazi szeretet. Szerencsés vagyok, hogy megtaláltalak, a részletek majd kialakulnak.

- Én vagyok szerencsés, mert engem választottál.

Nem csókolóztak akkor. A fiú tudta, hogy erre ma még sokkal kellemesebb körülmények között keríthet sort. A lány pedig alkalmazkodott. Mégsem tudta magának megmagyarázni, miért olyan nehéz számára az önátadás pont a szerelemben, mikor az élet egyéb területein olyan könnyen működik.

Úgy tűnt, egy óra vonatozás után végre megérkeznek a céljukhoz. Mostanra kiderült, hogy nem véletlenszerűen kiválasztott helyszínre mennek, hanem pontos terv szerint haladnak majd. A fiú ígérete szerint nem kell többet tekernie hat kilométernél. Kicsit azért ez is ijesztően hangzott. De elég volt ránéznie a fiúra, és meglátni a szemében a csillogást, amit az ő jelenléte és az együttműködése okoz, és elszálltak az aggodalmak.

Ahogy kiszálltak egy csendes falusi állomáson, ami kopottas volt ugyan, de nem ijesztően lepukkant, rögtön egy kis árnyékot kerestek, ahol a fiú beállíthatta a biciklit a lány méreteire. A nyerget és a kormányt is a legalacsonyabb pozícióba kellett állítani. Megnyugtató volt, hogy csak gyér forgalmú, falvakat összekötő nagyon alacsony rendű utakon fognak haladni. Valahogy azért elboldogult ezzel a kétkerekű imbolygó szerkezettel maga alatt. Nem érezte, hogy teljesen uralná, viszont talán sikerült annyira békét kötnie vele, hogy ez a műanyag paripa megtűrje őt a nyergében. Az első métereken szörnyen kacsázott, de pár perc múlva megtalálta az egyenes irányt.

- Olyan kecsesnek érzem magam, mint elefánt a jégen. Körülbelül olyan is az egyensúlyi biztonságom. Külön köszönöm, hogy nem nevetsz ki ezért.

- Annyira aggódom, hogy levegőt se kapok, nemhogy nevessek. Nem hittem, hogy ezzel az adrenalinsporttal veszélybe sodorhatlak.

És már nem bírta tovább – nevetnie kellett. De a szeretet nem engedte a gúnyos hahotát, inkább csak egy jóízű kacaj lett belőle.

Beérett búzaföldek közt haladtak. Szinte bronzos árnyalatúak voltak már. Néhány parcella le is volt aratva. Most azonban egy munkagép sem dolgozott, a déli órákat valószínűleg pihenésre használták fel. Nagyon meleg volt, de még nem elviselhetetlen. A fiú erre is gondolt, hozott termoszokban hideg üdítőt, a lánynak természetesen cukormenteset készített be. De miután megtudta, hogy a bicikli kihívást fog jelenteni számára, az ő palackját is a saját vázához csatolta.

Eddig két kisebb falun keresztül haladtak át. Csak egy harminc méter magas domb okozott gondot a lánynak. A fiú azt mondta, ezt Hapotának hívják és az ő gyerekkorában az úttól balra eső erdőben fácánokra szoktak vadászni. A lánynak le kellett szállnia a nyeregből és inkább feltolta a biciklit. A fiú felajánlotta a segítséget, de ezúttal nem fogadta el.

- Fizikai értelemben nem megerőltető számomra, technikailag okozna nehézséget. Szerencsére, ha nem is vagyok a legjobb kondícióban, azért a napirendes kocogás megteszi a hatását.

- Már csak pár perc és ott is vagyunk.

Beértek egy faluba, aminek az elején rögtön volt oldalt egy Mária-oltár. A fiú megállt és keresztet vetett. Lenyúl egy alsó, be nem zárt fiókba és kivett egy mécsest meg gyufát, hogy meggyújtsa. Ekkor kérdő tekintettel hátranézett.

- Valóban, sosem beszéltünk még erről. El sem hiszem, hogy nem került szóba. Bármilyen szürreálisnak tűnik, én vallásos vagyok. Római katolikus. És te?

- A felekezet stimmel, de nem szoktunk templomba járni. Magam már voltam, de nehezen értettem, miért olyan fontosak ezek a szertartások. Ennek viszont látom értelmét. Megállni itt, egy természet övezte helyen, ami az élet Teremtőjének és az ő édesanyjának állít emléket. Egyfajta helyet teremtve arra, hogy az ember elmerengjen, hova is tartozik igazán.

- Hogy érzed, hova tartozol?

- Végre megkapod az olyan rég óta nélkülözött egyszavas válaszod: Hozzád. Hozzád tartozom.

- Ennyire látszott, hogy erre vágyom?

- Annyira csalódott voltál bármilyen kis kiegészítés miatt, amit a vallomásaim végére csempésztem, mintha azzal eltöröltem volna a lényeget, magát a beleegyezést és az elfogadást. De ha így szeretnéd, akkor így kapsz visszaigazolást. Egyetlen szóban, határozott, félreérthetetlen módon.

- Jó, akkor most szeretném hallani még párszor, ha lehet.

Ezzel közelebb húzódott, magához szorította. Egy pillanatra, beletemette az arcát a selymes szőke fürtjeibe, majd nehezen ugyan, de elszabadult onnan, hogy a szemébe nézhessen és meghallgathassa őt. Közben hosszú tenyerével szinte satuban tartotta a lány arcát, de alig érintette meg. Nem volt rá szükség, a vibrálás így is működött, mintha a két test energiákat cserélt volna. És elkezdődött. Kimondta még egyszer.

- Hozzád tartozom.

Megkapta érte az első jutalmat. Egy nagyon pici puszit, leheletfinoman a szétnyílt ajkaira. Ez most végképp nem volt elég. A szándéknak megfelelően csak növelte az étvágyat. De tudta, hogyan juthatna hozzá ahhoz, amire vágyik. Még egyszer kimondta és működött, csókot kapott cserébe, de még mindig túl rövidet és túl felületeset, túl gyötrőt. Talán a hatodik fokozat lett az igazi, amikor már belefeledkezve becézték egymást, az ajkaik és a nyelvük megállíthatatlanul kavargott egy ősi ritmusra. Majd a lány kicsit zavarba jött.

- Nem tudom illik-e ezt egy ilyen megszentelt helyen.

- Tudod, nekem úgy magyarázták, hogy amíg a szándékban a szeretet a domináns és nem puszta testiségről van szó, azt ne tekintsem bűnnek. Ezek szerint most nem vétkeztem. Bár nem tudom, hogy van-e bocsánat a korábbi tetteimre. A gyónás intézménye nem tökéletes, a pap személye túl sok mindent befolyásol. Volt, ahol majdnem ördögűzőt hívtak miattam, máshol pedig feloldozást kaptam, tekintettel a zsenge koromra és a bűnbánatra, amit kétségkívül éreztem, de volt olyan pap is, aki feltette a legnehezebb kérdést: mennyire vagyok elszánva arra, hogy ezentúl elkerülöm a bűnt. Erre csak most tudnék pozitív választ adni.

- A katolikus egyház szerint a házasság előtti nemi élet tilos. Legalábbis én így tudom.

- Ezek a dogmák valóban nem túl barátságosak. Akár össze is házasodhatnánk.

- Csak nem mennék hozzád.

- Nyugi, én is csak a lehetőségről beszéltem. Még ráérünk. Viszont gyanítom, hogy bármilyen türelemmel is szeretném kezelni a kapcsolatunk testi oldalát, addig nem tudok várni, míg te a házasság szintjéig képes leszel elköteleződni.

- Miért, te készen lennél egy ilyen döntésre? Remélem nem várod tőlem, hogy ezt elhiggyem.

- Nem kell elhinned, de én akkor is bízom kettőnkben. Ezt nem győzöm eleget bizonygatni előtted.

- Egyházi szempontból miért lenne más a mi együttlétünk, mint a korábbiak? Kisebb bűn lenne?

- Igen, mert nem az élvezetért tenném, hanem mert szeretlek. Így kisebb bűn. Ha majd személyesen találkozom a Teremtővel, biztosan lefolytatok vele egy filozófiai vitát ebben a kérdésben. A legszimpatikusabb atya, akihez eddig szerencsém volt úgyis ezt mondta: ő nem adhat feloldozást, ha nincs meg az ismétlés kerülésének a szándéka, ezt magán imában beszéljem meg azzal, aki a törvények alkotója, hátha miattam kivételt tesz. Akkor nevettem rajta, mert azokra az esetekre valóban nem lett volna perdöntő érvem. Kettőnk dolga viszont más. Szerintem itt lenne esélyem.

- Miért?

- Majd megérted, ne akarj mindent egyszerre.

- Rendben, megértettem ám már a leckét.

- Most menjünk. Mindjárt megérkezünk.

A falu szélső utcáján haladtak. Bal felől egy mezőgazdasági major árnyas fái lógtak be az útra, míg jobb oldalon takaros családi házak sorakoztak, leginkább még a Kádár-korszak kockaházait idézve, különböző átépítésekkel és bővítésekkel. A kapuk előtt, ha nem is gondosan nyírt pázsit, de viszonylag rendezettebb füves övezet volt mindenütt. Kivéve egy portát. Ott szinte őserdő emelkedett a gyomokból, amik körbe nőttek egy meghatározhatatlan funkciójú beton hengert.

- Talán vízvezetékdarab lehetett, a nagyapa azért nem vitette el, mert gyerekként szerettem körülötte játszani. Világrengető bátorságú akrobatának éreztem magam, mikor végigegyensúlyoztam a tetején. Ez volt a nagyapám háza. Most az enyém, rám hagyta. Sajnos nyolcvan kilométer távolságból nem tudom rendben tartani, így aztán ki van téve az enyészetnek.

Érződött a fiú hangjában, hogy ez a közlés felkavarja. Szeretett volna tenni valamit, hogy jobban ápolhassa a nagyapja emlékét azáltal, hogy rendben tartja a házat, ahol negyven évig élt boldogan a feleségével.

- Miután nagyapa meghalt, a nagyi inkább beköltözött az idősek otthonába, hogy közel lehessen a lányához. Valahogy a lányuk mindig anyás volt, az édesapám pedig az apjához kötődött. De már a nagymama is elment két évvel ezelőtt.

A lány nagyon szerette volna enyhíteni a gyászt, odalépett hozzá, a hátára tette a kezét és ott tartotta, mintha ki tudná szivattyúzni ezzel a mozdulattal a bánatot a fiú szívéből. Egy ideig álltak az elhanyagolt ház előtt a saját világukba merülve, de mégis összekapcsolódva az érintés által.

- Köszönöm a támogatást kicsim, nem is tudod, mennyit jelent. De menjünk be, meg szeretném mutatni neked azt a világot, amiben én itt éltem. Viszont ahhoz be kell jutnunk. Nem kis feladat, de tudom, hogy lehetséges. Kénytelen leszel egy kis kalandot bevállalni, ha szeretnéd kielégíteni a kíváncsiságod.

- Atya ég, te nem hoztál kulcsot a kapuhoz?

- Itt az nem sokat segítene. Az ajtókeret eldeformálódott és most két centire nyitva van és onnan se ki, se be. De nem gond, átmászunk a kerítésen.

- Szó sem lehet róla, ezen a kerítésen még szögesdrót is van!

- Nem itt a kertnél, cicám, hanem ott távolabb, az a betonfal még mindig a mi telkünkhöz tartozik. Látod, legalább húsz centi vastag, én felsegítelek rá és te szépen ücsöröghetsz rajta, míg én átmászom a túloldalra és lesegítelek.

- Mégis hogy képzelted azt a részt, hogy felsegítesz? Én nem vagyok egy fára mászós cica típus, remélem tudod.

- Ne filozofálj ezen, csak csináljuk!

Ezzel szabályos bakot tartott elé, a lány pedig rövid hezitálás után nekivágott. Nem is emlékezett, hogy került fel oda a magasba, mert egyszer csak alulról lökést érzett a lábainál, meg egy másik támasztó taszítást a fenekénél és már fenn is volt. Arra pedig nincsenek szavak, milyen ügyesen mászott a fiú egy teljesen függőleges, kapaszkodók nélküli felületre, mintha tapadókorongok lettek volna a lábán, de a titok csak a lendület kihasználásában rejlett, meg persze a magasság is segített. Aztán úgy emelte le onnan az ő fán rekedt cicáját, mint egy hercegnőt, akit épp megmentett a gonosz sárkánytól. Azt el kellett ismernie, hogy a helyzet igencsak romantikus volt.

A további fejlemények viszont egyáltalán nem voltak azok. A falon való átjutással egy dzsungel kellős közepén találták magukat, már fás szárú cserjék nőttek a hajdan művelés alá vont területen, de azóta tizenkettő év telt el. A lány el sem tudta képzelni, hogyan jutnak majd el a házig, de a fiú fel volt készülve. Már egy héttel ezelőtt leutazott ide és bozótvágóval megtisztított egy ösvényt, de így is nagyon le kellett hajolniuk, hogy a belógó ágak elől megmeneküljenek. Ez a történet már inkább kalandregényre kezdett hasonlítani. A következő fázis, a ház belseje pedig remek helyszín lett volna egy horrorfilmhez. Ez nem az a fajta meglepetés volt, amire a lány számított. A spaletták be voltak húzva, így csak opálos derengés szűrődött be. De néhány helyen megrongálódtak már az árnyékolók és ott kíméletlen csóvában ömlött be a fény, ami éterien csillogott a felkavarodott portól. Bútor alig volt, de maradt néhány dohos leplekkel letakarva, amin vastagon állt a por. Halálra vált, mikor egy sustorgó hang hirtelen megkavarta a csendet és a fiúhoz simult teljesen, aki ezt egyáltalán nem bánta. Így várták a pillanatot, hogy a hang forrása felfedje magát. Egy madárka reppent fel és kirepült az egyik ablakrésen.

- Ne aggódj, nem mindenütt ilyen.

Átmentek egy kétszárnyú ajtón, ami egy folyosóhoz vezetett, szép kicsi üvegablakok sorával volt övezve végig, mindegyikük ép volt és rengeteg fény ömlött be rajtuk keresztül. Minden szépen ki volt takarítva. Beléptek a hatvanas évek nagyvilági eleganciájába. A folyosó kiöblösödésénél négy karosszék vett körül egy mahagóniasztalkát, amit üveglap borított. Két szoba nyílt innen, egy ebédlő és egy háló. Az ebédlőben már csak egy nagy kétszárnyú szekrény állt, semmi más. A háló pedig teljesen üres volt. Mármint nem volt benne egyetlen hatvanas éveket idéző darab sem, csak egy felfújható vendégágy, határozottan modern technikai eszközök sorakoztak egy pult mentén: hűtő, mikrohullámú sütő, kávéfőző, vízforraló. A sarokban pedig egy modern szekrényke.

- Ez az én menedékem, ha végképp elegem van a világból, itt akár egy hétig is ellehetek. Végül is az én tulajdonom.

- Hatalmas a kontraszt a folyosó eleganciája és ennek a helységnek a praktikussága között.

- Ezért fogunk mi inkább a télikertben ebédelni. Régen rengeteg egzotikus növény volt ott, azért kellett a sok ablak és a rengeteg fény. Várj egy kicsit, csukd be a szemed és számolj kétszázig.

Engedelmeskedett. Még egy bő két és fél perc és úgyis kiderül, mit forral. Ajtók nyitódtak és csukódtak, üveg ért az üveghez, víz csobogott, nyílt a hűtő és pittyegett a mikró. Csak tudnám, hogyan varázsolt ételt a hűtőbe. Bár egyszerű, megfőzte otthon és elhozta még tegnap. De mikor, egészen estig együtt voltak?

Majd letelt az idő és kinyitotta a szemét. Az asztalon régi filmekből ismeretes fém ételborítók voltak, amik úgy csillogtak a fényben, hogy akár ezüstből is készülhettek. Porcelán étkészlet és míves ezüst evőeszközök egy fehér selyem virágokkal hímzett abroszon. Meg egy kristályváza gyönyörű, kecses kálákkal. Ezekért kellett kimennie, a teríték meg nyilván a kis szekrénykében lapult.

- Itt töltöttem a tegnap késő estét és az éjszakát, hogy mindezt előkészítsem.

- És a virág, azt honnan…

- A télikert előtt a nagyanyám virágoskertje volt régen, felszabadítottam egy apró területet és ültettem pár virágot az emlékére.

- Büszkék lennének rád, remélem ezzel tisztában vagy.

- Remélem. Sikerült lenyűgöznöm téged a látvánnyal?

- Abszolút mértékben.

Odasétált az asztalhoz, végigfuttatta az ujját a finom hímzésen, ami gyaníthatóan a nagyanyja munkája volt, odatévedt a szeme az ezüstneműre, amin valamiféle címerek látszottak, körülbelül a Titanic elsüllyedésekor használhattak ilyet. A porcelán herendi volt, a leghíresebb minta a Rothschild Oiseaux – azaz madár motívummal díszített készlet darabjai feküdtek előtte. Két oldalnézetből ábrázolt madár leveles ágon ülve. A két szerelmes lélek. Nem is lehetne tökéletesebb választás. De ezek hatalmas értéket képviseltek. Minden, ami ezen a parányi asztalkán volt a szépség, és finomság mellett óriási anyagi értéket is hordozott. Ez zavarba hozta a lányt, félt leülni ehhez az asztalhoz, nehogy kárt tegyen valamiben.

- Valójában én sem tudom honnan, de a nagyszüleimnek mindig tetemes mennyiségű érték volt a birtokában. Nem kérkedtek vele, az akkori rendszerben ez nem volt szokás. Ezeket a terítékeket én sosem láttam. Csak mikor kiürítettük a házat, akkor néhányat felmentettem a padlásra. Ezeket hoztam le az éjjel.

- Meseszép és a hangulat, nem is tudom megfogalmazni. Több éra, több generáció keveredése. Mintha rengeteg titkot hordoznának ezek a tárgyak. Mintha mesélni akarnának.

- Remélem arról is mesélnek, hogy milyen fontos vagy nekem.

- A nagyszüleid világa, a legtitkosabb érzelmeid vára és a búvóhelyed is egyben, ahova most beengedtél, sőt vörös szőnyeges fogadtatásban részesítettél. Az ilyesmit egy nő sosem felejti el.

- Gyere, foglalj helyet.

Szertartásosan kihúzta előtte a széket és kinyújtotta felé a karját, hogy odavezesse. Nem először játszott régi filmekbe illő jelenetet, de még sosem volt ilyen tökéletes kulissza hozzá. A tányérokon mustáros mézes töltött fürjcsemege volt francia burgonyával. Nála a nem hagyományos ízek mindig bejöttek, s ezt már a fiú is tudta. Királyi eledel volt, annyira ínycsiklandozó, hogy a fényűzés miatti feszengése is elmúlt, csak az élvezetre összpontosított. Az ilyen pillanatokat sosem törte meg oda nem illő beszéddel, de még gondolatokkal sem.

A fiú szerette benne ezt a tiszteletet a minőségi étel iránt és kedvtelve nézte, ahogy örömét leli mindabban, amit a számára készített, sok szeretettel egy étterem üzemi konyhájában. A séf a barátja volt, így bejáratos volt a színfalak mögé. De ezúttal nem potyázott, megrendelt mindent előre. A hozzávalók be voltak készítve, maga az elkészítés és a sütés megment egy óra alatt, így a tízes zárás után elérte még az éjféli vonatot. Egy szemhunyást sem aludt, mert a takarítás nehezebb dió volt, mint gondolta, és az ezüst tisztítása is igénybe vette a türelmét és az idejét. Hálát adott a nagy teljesítményű lámpának, amit már régen beszerzett, s ami nélkül most nem boldogult volna. De minden tökéletesre sikeredett. Megérte, a gondos tervezés és kivitelezés diadala volt eddig ez a mai nap.

Táncoltak. Klasszikus keringő dallamok szóltak, bár nem gramofonból, ahogy a kulisszák megkívánták volna, hanem a fiú mobilján keresztül.

A lány elmerengett, vajon miért tartják ennyire vonzónak mások és ő miért nem tartotta annak soha. Most igyekezett a külvilág szemével nézni rá. Egy menő srác, aki mindig könnyed, dől belőle a humor. A végtelenségig magabiztos. Meg se fordul a fejében, hogy esetleg nem ő a legjóképűbb gazember ezen a világon. Valahogy ezt a látásmódot rá tudta erőltetni a környezetére. Olyannak látták őt, amilyennek mutatni szerette volna magát. Iszonyatos akaraterő munkált benne, aminek a forrására a lány nagyon kíváncsi lett volna. Olyan sok mindent akart kérdezni tőle, de valahogy hosszú percekig, talán negyedóráig is csak táncoltak, hol rendes keringő ritmusban, betartva a körkörös haladás szabályát, hol pedig csak simán lassúzva, pihenésképp. Rendkívül jó érzékkel vezetett. A keze, amit a hátán tartott a nyomás fokozásával és irányultságával jelezte a partner számára, hogy mi következik. Végül győzött a kíváncsiság és elindultak a kérdések:

- A nagyapád tanított táncolni, ugye?

- Honnan tudtad?

- Egyrészt túl jól megy neked, másrészt ezt a vezetési technikát szerintem a mai tánciskolákban nem tanítják.

- Az nem jutott eszedbe, hogy esetleg őstehetség vagyok és nem volt szükségem semmilyen extra trükkre, hogy rájöjjek, hogyan lehetek ura két test közös érdekű egymásra hangolt mozgásának?

- A kétértelműséget meg se hallva teszem hozzá, hogy nem, eszembe sem jutott, mert nekem is volt egy nagyapám, aki az ötvenes évek budapesti egyetemi köreiben tanult táncolni, és az édesanyámat pont így vezette a parketten, ezekkel a kézjelekkel.

- Kár, hogy lelepleződtem, szerettem volna továbbra is magam előtt hajbókolni a született táncos szerepkörében.

- Egyébként tényleg született táncos vagy és ezen nem változtat, hogy mikor és kitől tanultad. Én csak oktató videókról tanultam táncolni. Nem volt sok reményem arra, hogy valaha is felkérjen táncolni olyasvalaki, mint te.

- Miért gondolod?

Ekkor már szinte alig táncoltak, csak ringtak a zene ritmusára. A fiú a mellkasa előtt szorongatta és becézgette a lány kezeit, a hangja olyan halk és lágy volt, hogy alig tudta megtenni azt a pár centi távolságot, ami köztük még volt. Most először beszél róla úgy ez a lány, mintha kívánatosnak tartaná. Pedig ő csak erre várt, a belsejében minden idegszál azt akarta, hogy úgy ragaszkodjon hozzá, ahogy ő hozzá. Hogy ne kelljen aszimmetrikus kapcsolatban élniük. És most itt van egy képesség, a tánc, ami segíthet ebben. Ezek szerint vonzónak látja táncosként. Itt volt a kulcs. Mert ő nem azt szerette volna, hogy a személyiségébe legyen szerelmes, ezt úgy hitte, megkaphatja, sőt, valószínűleg már meg is kapta. Ő azt akarta, hogy férfiként szeressen belé. Így hát megragadta ezt a kínálkozó szalmaszálat.

- Ha már a gimi záróbálján felkértelek volna táncolni, elfogadtál volna?

- Mint táncost, vagy mint partnert úgy általában?

- Elfogadtad volna, ha a tánc végén megcsókollak, majd hazakísérlek és végig szenvedélyesen ölellek és csókollak?

- Aznap igen, csak másnap kezdtem volna gondolkodni azon, mekkora őrültséget csináltam.

- Most már nem tartod őrültségnek a kapcsolatunkat?

- Már jobban ismerlek, de még mindig őrültségnek tartom. De egy édes őrültségnek.

Egyikük sem bírta tovább. Bele kellett feledkezniük egymásba. Most másképp csókolta, mint eddig. Lassabban, de nem kevésbé szenvedélyesen. Külön-külön ízlelgette az ajkait, a nyelve hegyét, az állát, a szemhéját, majd megint belefeledkezett a puha mélységekbe, ahova a szétnyílt ajkak hívták. Sokáig, lassan, mélyen és körültekintően csókolta. Ezt eddig nem engedte meg magának, mert ebben az esetben több önkontrollt engedélyez a lánynak. Amíg bizalmatlanabb volt az érzéseit illetően, addig nem merte ennek a próbának kitenni. Most viszont szükségét érezte, hogy csók közben belegondoljon kivel van és mit tesz. Szerette volna, ha élesebb tudattal is vele marad ebben az intim helyzetben. És sikerrel járt. Együtt voltak. Minden szinten.

- Honnan van benned ennyi akaraterő?

- Tessék?

A fiú még kába volt a csók erejétől, meg az üzenettől, amit belőle kiolvasott. A lány viszont most tényleg nem került olyan messze a valóságtól, ezért előbb magához tért.

- Hogy létezik az, hogy mindenki olyannak lát téged, amilyennek mutatni szeretnéd magad? Mindenki más egy sármos léhűtőnek, én pedig a rejtélyek emberének, akire bárhogy is tekintek, mégis szükségem van rá, mint a levegőre, amit beszívok. Hogy csinálod? Honnan meríted ezt a rengeteg belső erőt?

- Mutatnom kell neked valamit.

Ezzel kézen fogta és visszavezette a ház elhanyagolt részeibe, ahonnan a padlásfeljáró nyílt. Biztatta, hogy másszon fel, ő hátulról biztosítja majd, hogy ne eshessen baja. A lépcsőfokok korhadtak voltak, de a fiú állította, hogy biztonságos, s a lány bízott benne. Rettenetesen dohos volt a levegő, a félhomályban alig látta a létra fokait, ráadásul mindenütt pókháló borította őket. Teljesen biztos volt benne, hogy összekoszolja magát teljesen. De túl kíváncsi volt. Volt olyan érzése, hogy itt rejtőzik valami, ami a fiú személyiségének megértéséhez ad majd kulcsot. Felértek a padlástérbe, de rettenetesen sötét volt. Ekkor a fiú szinte a semmiből, egy nagy teljesítményű modern lámpát akasztott le. Szinte beragyogta a fény a teret, de így is csak a porszemcsék csillogása által alkotott látványelőadást lehetett élvezni. Kézen fogva vezette és figyelmeztette, ha akadály következett, mondjuk egy lépcsőfok. Mert volt egy felsőbb szint is és annak egy szoba alapterületű kiugrása jobbra. Most voltak a hozzátoldott rész felett. Eddig tipikus padlás, tele lommal, zsákvászonnal és letakart halmok meghatározhatatlan mélységű rétegeivel. Most viszont egész más látvány fogadta. Ahogy a fiú a fal elé tartotta a lámpát, meglátta, hogy táblák töltik be a falakat, amikre krétával írtak és rajzoltak. Egy kisgyerekeknek való ábécé maradványait lehetett kivenni. Például egy S betűt, ami sárkányfarkban végződött.

- Itt tanultam írni és olvasni. A nagyapám észrevette, hogy érdekelnek a számok és a betűk, erre rendszeresen feljárt velem ide és mesélt a betűk világáról.

A betűknek gyakran szemeket és szájat is rajzolt, kicsit antropomorfak voltak. Látott már hasonlókat. Egy mesecsatornán, ahol ilyen módszerrel jelenítették meg a számokat. Az viszont egész kicsiknek szólt. De a gyanú beleillett az eddigi benyomásai közé.

- Hány éves voltál ekkor?

- Alig kettő. Három éves koromra tudtam folyékonyan olvasni. Még írni is jó nagy betűkkel. Nézd!

A krétával írt sorokból alig lehetett már kivenni valamit, de a képzelőerő segített: K… re… a…meleg szere…tet.

- Ez volt a jelmondat, amit először megtanított leírni velem. Nem a nevem, vagy az, hogy papa. Ez a gyereknek túl bonyolult mondat. Azt akarta, hogy sose felejtsem el.

- Amit a vonatban erről mondtam…

- Akkor megállt bennem az ütő is, elhiheted. Pedig tudtam, hogy te vagy az. De a bizonyosság akkor is ijesztő volt. Olyan társat kívánt mellém, amilyen te vagy.

Letette a lámpát. Nem érdekelte, hogy így majdnem sötét lett és nem tudnának mozdulni a helyükről. Nem is akartak. Hátulról átölelte a lányt, aki belesüppedt az ölelésbe, átadta magát, a fiúra nehezedett a testsúlya. Bárcsak örökké érezhetné ezt a terhet, nem fáradna bele. Most még így hitte.

Megtanították szeretni, mert az, aki a jellemét formálta, ezt tartotta a legfontosabbnak az életben. Vagy azért, mert megadatott neki, vagy azért, mert nem. De valamennyi időre, valamilyen formában birtokolnia kellett, különben nem értette volna meg a jelentőségét és nem tudta volna tovább adni. Ha viszont ilyen szellemben nevelték, akkor mi ez az álarc, amit visel? Amit csak előtte vesz le? Megdöbbent. Ezt így tanították neki. Rejtse el az igazi énjét, főleg a sebezhetőségét, de keresse meg az egyetlen személyt, aki előtt megkockáztathatja a kibontakozást. És ő betartotta. Most pedig elhozta ide, bemutatni őt annak a férfinak, aki szinte megjövendölte a felbukkanását.

Még nagyon kicsi volt, az egész világ előtt rejtve maradt a tehetsége, nem érthették őt. Csak egy valaki, egy közeli rokon, aki egyben rokon lélek is volt. Felkarolta. Felvállalta ezt a felelősséget és a maga életfilozófiájára alakította, ami már hatvan-egynéhány évi tapasztalatrendszeren alapult. Ezért nem úgy érzi, mintha egy sráccal ismerkedne, hanem egy érett férfival. Elemi erővel szerethette a nagyapját és most ugyanolyan elemi erővel szereti őt. És elemi erővel igyekezett követni a tanácsait. Minden bizonnyal jó tanítvány volt. Az ő receptjét követve tudott felülemelkedni a világ nehézségein. Innen az akaraterő. Neki akar megfelelni.

Miután lementek, ittak egy kis hideg limonádét, ami szintén be volt készítve, cukros és cukormentes változatban is. Kellemes felfrissülést okozott a levegőtlenség és a sok beszívott por után. A lány kicsit kimerült érzelmileg, leheveredett a felfújható ágyra és elengedte magát egy pillanatra. Észre sem vette, hogy a fiú eltűnt mellőle, csak amikor már visszatért. Ekkor viszont már volt a kezében valami.

- Ezt még meg szerettem volna mutatni neked.

Egy könyv volt, az kétségtelen. De nem valami mai darab. Sötét színű volt, de nem tudta elsőre eldönteni, hogy ez az eredeti szín miatt van így, vagy a rárakódott kosz miatt. A fiú átnyújtotta, ő pedig a kezébe vette. Súlya volt, de nem grammokban kifejezhető. Mélysége volt, de nem centikben mérhető. Kipárolgása volt, ami csak a lélek számára érzékelhető.

Nem volt nagy, mindössze úgy egy A5-ös formátum lehetett. A borítója vastag volt, de a viseletessége miatt nem tudta megítélni, milyen bevonatú. Vajon bőr? Vagy bársony? Mindenesetre valamilyen nagyon finom és drága anyag. Már így, legelső ránézésre is réginek érezte. Valószínűnek tartotta, hogy a könyv előbb jött ki a nyomdából, mint hogy a fiú nagyapja megszületett volna.

- A nagyapádé volt?

- Nem tudom. A padláson találtam a régi katonaládájában. Azon a napon, amikor meghalt. Nem küldött fel oda, semmi ilyesmi. Nem szándékosan adta nekem és mégis… Nyisd ki és olvasd el a címet.

Egyáltalán nem lepődött meg azon, hogy a könyv latin nyelvű. A címoldalon ez állt, s a lány felolvasta hangosan:

- Lucius Anneaus Seneca: Consolationes. Azaz Vigasztalások.

Úgy egy éve kezdett latinul tanulni, mert tudta, hogy ez a hivatása része lesz, de még nem túl nagy intenzitással, úgyhogy maga is meglepődött azon, hogy erre a szóra most ráismert.

- A gyászról szól, tanácsokat ad, hogyan lehet elviselni. De azt hiszem, nem a nagyapámé volt. Legalábbis nem eredetileg. Nézd meg a negyedik fejezetet. Ezek a széljegyzetek biztosan nem magyarul íródtak. Tippem szerint német, de nem tudom kibogarászni, annyira furcsa.

- Valóban németül vannak, de még gót betűkkel írták őket. Ezt az írásmódot a nácik egy ideig pártolták, majd ellene fordultak, mondván elszigeteli a német kultúrát. Tehát az 1940-es évek előtt keletkeztek. Mikor is született a nagyapád?

- 1926-ban. Ez érdekes. Sosem gondoltam, hogy ő írta volna, hisz nem tudott németül, ezt megkérdeztem a nagyanyámtól és megerősítette. De mindig úgy képzeltem, hogy egy vele egykorú ember írta, akivel együtt harcolt a háborúban. Egy fiatalember, aki a kezei között halt meg és csak ez a könyv maradt utána, amit a nagyapám, mint a barátja, vagy legalábbis a bajtársa magához vett. Van benne egy üzenet is, az utolsó oldalon elmosódva, de lámpával alávilágítva kivehető: Mondjátok meg Ilsének, hogy sajnálom. Érdekes, ezt el tudtam olvasni, pedig rettenetesen koszos ez az oldal.

- Persze, mert ez hagyományos írás. Szinte biztos, hogy nem ugyanattól a kéztől származik.

- Honnan tudod ilyen biztosan? Nem lehetett egy idősebb ember, aki még katonaköteles és magával hozta a régi könyvét a régi jegyzeteivel, aztán már modern módon írta bele ezt az utolsó üzenetet?

- Túlságosan ragaszkodsz az eredeti sztorihoz, ami a fejedben él a könyvvel kapcsolatban. Nem lehetne kizárni, de én tanulmányoztam a grafológiát. A gót betűk középhangsúlyosak, azaz a hurkokból a középsők a dominánsak, az a, o és társai. Az ilyen írás egy földhözragadtabb, gyakorlatiasabb ember írása. Az üzenet viszont felső és alsó hangsúlyos, a felső vagy alsó hurokkal rendelkező betűk mind felfelé, a szellemi szférába, mind lefelé, az ösztönök szintje felé is kinyúlnak. Ez az írás egy szenvedélyes, rendkívül intellektuális emberé. Megítélésem szerint nem származnak ugyanattól a kéztől. De egy paleográfus többet tudna nekünk segíteni ebben.

- Félelmetes vagy. Két éve találtam meg újra a könyvet, addig kallódott. Unaloműzésből kezdtem fordítani a latin szöveget teljesen autodidakta módon. Amióta megtaláltam az üzenetet, folyton munkált bennem, hogy ki lehetett Ilse és megkapta-e az üzenetet, vagy a nagyapám nem tudott ebben segíteni a könyv tulajdonosának. Szerettem volna megfejteni a könyv rejtélyét, de a nagyapámat már nem kérdezhettem róla. A fejemben forgott mindig. És te most kapásból leromboltad az elméletemet.

- Csak segíteni akartam…

- Ne aggódj, nem haragszom, csak elgondolkodtattál. Eddig csak az volt a kérdés, milyen kapcsolat volt a nagyapám és a könyv tulajdonosa között, meg hogy célba ért-e az üzenet. Most viszont már két tulajdonosunk van. Lehet, hogy nem csak egy történetet rejt és nem is ugyanabból az időből származik a kettő.

- Komolyan gondolod, hogy meg akarod fejteni?

- Igen, természetesen kíváncsi vagyok.

- Ez nem ilyen egyszerű. Sok minden kiderülhet, ha elkezdünk nyomozni. És nem mindig azt kapjuk, amire várunk.

- Nem félek az igazságtól. Amíg velem vagy, addig semmitől.

A könyv most ott feküdt a fiú kezében. Ez most már a közös ügyük. Együtt fognak nyomozni utána. A lány ígéretet tett erre. Talán ez a hiányzó kapocs, ami végleg összeköti majd őket. Furcsa volt megélni, hogy a kalandnál is fontosabb a kapcsolatukra gyakorolt lehetséges pozitív hatás. Tényleg meglepte az érdeklődés, amit a lány tanúsított a dolog iránt. Meg persze a szakszerűség, amivel elkezdte a munkát. De végül is ez történészi munka, része a küldetésének, pontosan az, amiről beszélt: válaszokat keresni, rájönni a dolgok mögött rejlő miértekre. Látta, mennyire izgalomba jött ettől a lány. Még hogy nem kalandvágyó! Egy fenéket nem az, csak még nem tudja magáról. Ahogy a lány óva intette őt az esetleges érzelmi megpróbáltatásoktól, amik a nagyapja személye miatt érhetik, így ő is figyelmeztette az ő cicáját, hogy nem biztos, hogy csak könyvtári kutakodás lesz belőle. Előfordulhat, hogy igazi kalandokba keverednek majd.

Elmélázott. Nem vette észre, hogy a lány eltűnt mellőle. Az előbb még itt ültek az ágyon és a lehetséges kiindulási pontokon morfondíroztak közösen, majd mikor kifogytak kicsit a mondanivalóból, mindketten elmerültek a saját világukba. Gyakran történt ilyen. Mások társaságában ezek a kiesések kínosak voltak, lekezelő viselkedésnek bélyegezték őket. De a lány megértette, mert maga is hajlamos volt az ábrándozásra, csak talán kevésbé veszítette el a kapcsolatot a valósággal.

Aggódni kezdett, a ház elhanyagolt részei rengeteg veszélyt rejtenek. De hamar megnyugodott, mert meghallotta a hangját. A házon kívülről érkezett. Valószínűleg a bejárati lépcsőkre ülhetett, mert minden mást beborított a gaz. Úgy hallotta, telefonál. Nem okozott számára erkölcsi dilemmát, hogy kihallgassa a beszélgetést. Megvolt rá az alkalom és ő kíváncsi volt. Így aztán odalopózott az ablakhoz és résnyire kinyitotta, hogy tisztábban értse a lány hangját.

- Nem kell aggódnotok, amúgy minden rendben. Csak elszaladt az idő és lekéstük az utolsó vonatot. De szerencsére a szomszéd faluban laknak a rokonai, akiknél megszállhatunk éjszakára. Kedves emberek, legalább megismertem őket. De mennem kell, mert hívnak vacsorázni, nem tudtam elhárítani a meghívást. Az az érzésem, örülnek, hogy végre egy rendes lány van mellette. Holnap délutánra biztos otthon leszek. De addig még jelentkezek reggel is. A kicsi hogy van?

Rövid csend és azután gyöngyöző kacagás következett. Ellenállhatatlanul tud hazudni. A fiú meg volt döbbenve és kicsit meg is botránkozott. Az ő cicája mindig igazat szokott mondani. Ilyen hamar érvényesülne a rossz hatás, amit rá gyakorol?

- Örülök neki, hogy ilyen eleven. Még hasznát veszi majd. Még egyszer bocsi, hogy elcseréltem a holnap délelőtti műszakot, de így alakult.

Aztán már csak minden jót kívántak egymásnak és elköszöntek. Amikor a lány visszajött, meg sem próbált úgy tenni, mint aki semmiről sem tud. Egyenesen rákérdezett:

- Mi volt ez?

- Telefonbeszélgetés, amit voltál oly udvariatlan és kihallgattál. Nem gondolod, hogy azért vonultam félre, mert szerettem volna privátban intézni a dolgot.

- Kivel beszéltél?

- Mi ez, kihallgatás? Ha úgyis hallottál mindent, akkor nem értem, mi bajod van. A fejlemények a te ízlésed szerint alakulnak, legalábbis azt hiszem.

- Azért vagyok dühös, mert kihagytál engem a döntési folyamatból.

- És mit tehetnék azért, hogy megbékítselek?

Ezt már huncut mosollyal, sőt egész kihívóan mondta. Korábban sosem tett ilyet. A fiú még azt sem tudta, tetszik-e neki ez a változás. Mivel a lány nem kapott választ, ezért elindult feléje, méghozzá azzal a bizonyos ringó csípőjű mozgással, amit olyan izgatónak talált egyéb esetekben, de most nem. Egyelőre válaszokat akart.

- Ne közelíts addig, amíg nem beszéltük meg! Üljünk le szépen itt a télikertben, ezekbe a kényelmes fotelekbe és beszéljük meg.

Szinte könyörgött és a szemével szuggerálta, hogy mozduljon a megfelelő irányba. Ha ugyanis most ölelkezni kezdenének, annak beláthatatlanok lennének a következményei. Ezt ő már tudta, a lánynak még fogalma sem lehetett erről. Szerencsére engedelmesen leült a felkínált helyre, de a mosoly eltűnt az arcáról. Talán most először tapasztalt némi visszautasításfélét a fiú részéről. De most talán nem is baj, ha kicsit kevésbé érzi magát magabiztosnak. Meg kell értetnie vele, hogy ez olyan terep, ahol neki kell irányítani, legalábbis a kezdetekben, különben el vannak veszve.

- Miért hazudtál a telefonban és kinek?

- Először édesapámmal beszéltem, azután pedig az unokatesómmal, akinek megígértem, hogy holnap délelőtt vigyázok a pici fiára. Megmondtam nekik, hogy elmentünk kirándulni, de lemaradtunk az utolsó vonatról és most itt vagyunk a szülőföldeden és a rokonaidnál töltjük az éjszakát. Teljesen nyugodtan fogadták a hírt. Meg sem fordul a fejükben, hogy nem a teljes igazságot hallották.

- De miért hazudtál?

- Jaj, de nehéz felfogású lettél hirtelen! Azt nem mondhattam, hogy most nem bírok elszakadni tőled és ettől a háztól.

- Miért nem?

- Nézzenek oda! Mikor változtál át egy nagy, pirosan villogó kérdőjellé?

- Mióta elszabadult ágyúként viselkedsz. Válaszolnál, kérlek, a kérdéseim lényegére, ahelyett, hogy tereled a szót?

- Amire valószínűleg a leginkább kíváncsi vagy: nem, egyelőre nem szeretnék intim kapcsolatot köztünk a mai éjszakán. De – szeretnék veled együtt aludni azon a felfújható ágyon. Nem akarok hazamenni, nem bírnám elviselni, hogy kitépjenek innen, mikor úgy érzem, végre valahol igazán otthon vagyok. Nem akarom, hogy ez a hangulat megszakadjon, hogy bezáruljanak a bokrok és többé ne láthassam az elvarázsolt házat és a rejtélyes ismerős-ismeretlent, akinek a tulajdona. Ezen kívül pedig még dolgunk is van itt, amit legalább szeretnék elkezdeni.

Nem akarta elárulni, mennyire mélyen érintette a lány mondandójának középső része, ezért inkább a végébe kapaszkodott bele.

- Milyen dolgunk lenne még itt?

- Hát kutatni. Összeírtam a lehetséges kezdőpontokat a kutatásunkhoz és az egyik ez a ház.

- Láthatnám azt a lajstromot?

- Ezzel a lány átadott neki egy kék műbőr borítású noteszt. Még semmi nem szerepelt benne az első oldalon kívül, ami meglepően tárgyilagos felsorolással volt tele:

- A- a nagyapa személye, A/1- saját emlékek, A/2- ismerősök elmondása, A/3- rokonok visszaemlékezései, A/4-kézírásos szöveg tőle, A/5- tárgyi bizonyítékok, A/6-anyakönyvi kutatás. Kérdések: születés, szülői háttér, iskolázottság – főleg nyelvtudás, képzettség, hobbik, készségek, lehetséges utazások – mikor, hova, miért, kapcsolatok, szerelmek és/vagy barátságok, anyagi háttér, jellemrajz – grafológiai elemzés és a visszaemlékezések segítségével

- B– maga a könyv, B/1- mikor, hol és ki adta ki, B/2- első tulajdonos, hely és háttér, B/3- a jegyzetelő személye, B/4 – az üzenet írója, a nagyapa lehet-e B/2, B/3, vagy B/4, vagy később került hozzá, akkor B/5- kapcsolata az üzenethagyóval, B/6 – Ilse kiléte, B/7 – célba ért-e az üzenet.

- Ez még csak kusza első nekifutás, ötletrögzítés, ebből egy rendes táblázat lesz, legalább négy szintes első körben is. De ne ebből indulj ki, ez az én bonyolult gondolatmenetem, amit szeretek pontokba szedve látni, szépen egymás alatt, beljebb és beljebb az egymáshoz tartozó részeket. Vizuálisan így tudom átlátni csak a helyzetet. Nem mindenkinek vannak hozzád hasonló adottságai.

- Nem fűztem hozzá kritikát, kicsim.

- Nem is kellett, láttam a felfelé szaladó szemöldökeidet. Ami a lényeg: a lépések, amiket tennünk kell. Szereznünk kell tőle kéziratot, hogy kielemezhessem, azután fel kell térképeznünk, hol hagyott maga után iratokat, fényképeket, leveleket, használati tárgyakat, minden érdekes lehet. Össze kell írnunk, kivel érdemes beszélni, ki ismerhette még az édesapád születése előtt. A könyvészeti kutatás megkezdéséhez van egy tuti tippem, ehhez el kell mennünk az OSZK-ba, azon belül is a KKK-ban dolgozik a mi emberünk. Egy élő legenda, talán az utolsó nem adminisztrátor könyvtáros, aki fejből tudja mi hol van és a középkori pergamenektől kezdve mindennel volt már tapasztalata, a műveltsége pedig szinte felfoghatatlan mértékű. Ennek megfelelően borzalmas is a természete. Nagyon tudálékos és fenn hordja az orrát az öreg. A mai olvasók ezt a fajta magatartást nem tolerálták, de kitenni azért mégsem merte senki, ezért suvasztották el a KKK-ba.

- Mi a fene az a KKK?

- Könyvek Központi Katalógusa, az Országos Széchenyi Könyvtár alagsorának 3. szintjén található, egy nagyon széles folyosó, tele régi típusú katalógusszelvényeket tartalmazó szekrénykékkel. Folyamatosan digitalizálják, de a legteljesebb még mindig a cédulakatalógus. Minden Magyarországon megjelent, vagy Magyarországgal kapcsolatba hozható könyv megvan nekik. Ezért a miénk feltételezhetően nincs. De nekünk nem is a könyv kell, hisz az nálunk van. Nekünk az öreg morgós nyomdatörténeti ismereteire van szükségünk. Azt is meg akarom tőle kérdezni, nem ismer-e jó paleográfust, aki nem csillagászati összegekért dolgozik. Manapság a családfakutatás felfuttatta ezt és üzletággá terebélyesedett. … Most miért nézel így?

- Nagyon beindultál és erre én is, csak másképp.

- Te nem akarod megtalálni a válaszokat?

- De igen, utána.

Hiába volt most már a két fotel közti tisztes távolság, mint utolsó mentsvár. A vágyak elszabadultak. Felrántotta ültéből a lányt és rettenetes erővel csókolta, a legintenzívebben, amit csak el lehetett viselni. Azt akarta, hogy tudja meg végre, milyen tűzzel is játszik. Egyszer a lány kandallóhoz hasonlította a kapcsolatukat, s most a fiú be akarta bizonyítani, hogy ebből a kandallóból igenis kicsaphatnak a lángok, úgy, hogy elemésztenek mindent maguk körül. Nem akarta veszélynek kitenni a lányt, sőt, épp azt szerette volna, hogy tudatosítsa a veszélyt és legyen óvatosabb. Az ajkai fájdalmasan a húsba haraptak, követelőztek és birtokoltak. Minden gátlás nélkül szabadjára engedte a hosszú hónapok óta féken tartott érzéseket és kiérződött minden mozdulatából a vad kívánás, a legösztönösebb vágy az egyesülésre. Ebben nem volt semmi célzás, ez egyértelmű közlés volt. Akarlak. Most azonnal, ha meg nem állítasz. Arra várt, mikor fog a lány visszakozni, de nem tette meg. Engedte. A feje, a teste egészen bedőlt, abba az irányba, ahova a fiú irányította. Teljesen átadta magát. A fiú kíváncsi volt, hol van a határ, és az volt az érzése, hogy erre nagyon hamar fény fog derülni. Tudta, hogy el tudja ijeszteni, hiszen teljesen tapasztalatlan. A csókolózás jól ment nekik, azzal nem ért célt, de volt ezen kívül más fegyvere is. Keményen belemarkolt a lány fenekébe és magához rántotta, majd hátrafeszítette a fejét a hajánál fogva és szinte lecsapott a nyak és a váll görbületeire. Ekkor már érzete a remegést, ami kezdte eltölteni a lány testét. Az önvédelmi reflexek lassan felélednek, ezt tudta, de addig kiélvezte az utolsó morzsáig ezt a féktelenséget. A félelem olyan gyorsan bénította meg a lány testét, hogy lefagyott tőle. Ha valóban át akarta volna lépni a megengedett limiteket, most megtehette volna. Mindent megtehetett volna. De nem így akarta. Még egy utolsó fordulóra magához ragadta és pördült vele kettő egész kört, majd nekivágódtak mindketten a falnak, ahonnan óriási vakolatdarabok hullottak le. Még mindig a falhoz nyomva tartotta, de már eltávolodott tőle. Mindketten ziháltak, alig találtak vissza a normális életfunkciókhoz.

Az ölébe ültette a lányt és nagyon finoman körülfonta. Vigyázott, nehogy kényes területeket érintsen. Egy semleges témára volt szüksége, hogy lenyugodhasson egy kicsit.

- Mennyit fordítottál már, úgy mellesleg?

- Sokat. Jó intellektuális kihívás. Lefoglal, ha egyébként felhúzom magam valamin.

- Nem töltöttél ki soha tesztet, ugye?

- Nem kellett megkérdeznie, milyen tesztre gondol a lány. Félt még a gondolatától is. Belenevelték a félelmet, s már a részévé vált.

- Nem. És nem is fogok. Ezt még érted sem. Ez a magánügyem. Én nem akarom tudni, másra meg nem tartozik. Egyébként semmit nem határoz meg. Egy ilyen teszt semmit sem mond el rólad. Annyival több lehetsz és annyival kevesebb is, mint egy puszta tesztpontszám.

- A felhasználás számít, de a potenciáról elég jó képet ad. Én nem kérem tőled, hogy vesd alá magad ennek, de én fordított helyzetben megtenném.

- Akkor tedd meg te! A tiéd is magas.

- Az enyém egy magas ház tetején van, együtt számos másik társammal, de a tiéd magányosan, odafenn a csillagokban.

- Pont ezért nem akarok tudni róla. Nem akarom tudni, milyen egyedül vagyok. Sőt, egyáltalán nem akarok egyedül lenni. Akkor inkább lemondok az igazságról.

- És festesz magadról egy hamis képet, egy álarcot, csakhogy ne vegyék észre, milyen különleges vagy. Mert egy akarsz lenni közülük, de nem vagy az. Felülről látod őket és ez valahogy zavar.

- De mulattat is, ezt ne feledd.

- Ezért vagy kegyetlen. Színtiszta önzés, amit csinálsz, hogy elpazarolod magad. Nem kellene a teszt, de legalább kamatoztasd valamilyen területen. Válj hasznára az emberiségnek.

- Ezt már megbeszéltük, az én hozzájárulásom az emberiség ügyeihez rajtad keresztül fog történni. Neked segítek, téged teszlek boldoggá, te viszont megválthatod a világot, ha akarod és rám bármiben számíthatsz.

- Akkor viszont enyém a felelősség. Amit annak idején a nagyapád vett magára, mikor rájött a képességeidre, az most rám szállt. Semmi gond, én nem menekülök a felelősség elől.

- Látod, már csak ezért is együtt kell lennünk, hogy ezek a dolgok a helyükre billenjenek.

Miután lenyugodtak köztük a kedélyek, kezdték tudatosítani az idő múlását. Már fél nyolc volt és hamarosan sötétedni kezd majd, akkor pedig nehezebb lesz kutakodni. De még van talán másfél órájuk természetes fénynél, s ezt ki akarták használni. A kitakarított rész nappali szobájában lévő óriási szekrénnyel kezdtek. A fiú elmondása szerint ide tették a szülők a fontosabb holmikat, amiket esetleg még fel lehet használni valamire. Itt találta az étkészletet és az ezüstneműt is.

Ahogy kinyitották a lekerekített oldalú szekrényajtót, mindkettejük első pillantása egy hatalmas modern ruhaszállító zsákra esett. A lány nem teketóriázott, leakasztotta és kinyitotta. Valami nagy és szőrös bújt meg benne. Egy szőrmebunda. A lány kivette, nagy nehézségek árán, hisz jelentős súlya volt és maga elé tartotta. Ez bizony nem női kabát volt. Egy férfinak való rendkívül értékesnek látszó szőrmekabát. Talán cobolyprém, de ennek még utána kellene nézni. Keresett címkét, de nem talált. Ez egy újabb árulkodó jel.

A fiú viccet csinált a lelet megtalálásából, belebújt és parádézott benne az amúgy üres szobában, utánozva a modellek járásmódját.

- Ne csináld, tegyük vissza és keressünk tovább. Ezt mindenesetre tovább kell még vizsgálni, fel is írom.

- Mi köze lehet egy kabátnak a mi könyvünkhöz?

- Az anyagi háttér kulcsot nyit valamihez, ezt érzem. A nagyszüleid olyan tárgyakat birtokoltak, amik egy hatvanas évekbeli földműves családnál elképzelhetetlenek lettek volna. Inkább illenek egy budapesti pártkáder lakberendezési és öltözködési szokásaihoz. Ahogy mesélted, a nagyapádnak sosem volt köze a politikához, a magánéletére koncentrált. De akkor honnan szerzett be ilyen tárgyakat? Ehhez pénz kellett, vagy abban az időben kapcsolatok. Mondtad, hogy voltak budapesti barátai a régi időkből. Őket kellene megtalálnunk. Mennyire emlékszel? Meg tudnád találni a helyeket, ahol voltatok, vagy tudsz esetleg neveket?

- Azt értem, hogy a barátai miért fontosak, hiszen talán ismerik az Ilse-féle történetet. De miért fontos, honnan volt pénze?

- Mert akkoriban nem lehetett vagyont nyerni a tőzsdén. Ha valakinek tulajdona volt, annak okának kellett lennie. Hozzá kellett kapcsolódnia valamilyen szálon az uralkodó elithez. Különben nem szerezhetett vagyont, sem exkluzív luxuscikkeket.

- Azt akarod mondani, hogy a nagyapám politikus volt?

- Nem, de köze volt hozzájuk mielőtt családot alapított volna. Ez a kapcsolat megszűnhetett, miután megnősült és gyerekei lettek, különben hallottál volna az édesapádtól arról, hogy valamilyen tisztséget töltött be vagy ilyesmi. Említette volna szerinted, ha tudna ilyesmiről?

- Biztosan nem tud, mert nem is volt ilyen. Te nem ismerhetted őt. Egyszerű és jó ember volt.

- Látod, erről beszéltem, megbántódsz, mert nem az a kép bontakozik ki róla, amit magadban tápláltál. Nem állítom, hogy rossz ember volt, mindössze kapcsolatot tartott fenn a hatalmi elittel. Ez tény. Tárgyi bizonyítékok vannak rá. Később pedig szégyellte. Mert ezeket a holmikat elrejtette mindenki elől, csak a halála után kerültek elő. Igaz?

- Valóban sosem láttam ezeket a tányérokat, de milyen alkalomra is használta volna őket a nagyapa. Ha szégyellni kellett, akkor egyáltalán miért volt értelme birtokolni őket?

- Azért, mert ő tudta, hogy annak a rendszernek egyszer leáldozik, s akkor értékesíthetővé válnak. Olyanok voltak, mint a titkos bankkönyvek. Szerintem a padláson tartotta őket. Átnéztétek azokat a zsákvászonnal borított halmokat?

- Nem, a szüleim minden bútort a városi házba szállítottak és pár értékes darabot itt hagytak ebben a szekrényben. A padlásra senki nem ment fel, csak én. Nekem meg azt mondta a nagyapám, hogy ott régi ruhák vannak.

- Akkor szerintem nézzük meg azokat a régi ruhákat.

Most bezzeg nem fanyalgott a lány a pókhálós lépcsőfokok meg a dohos szag miatt. Most elemében volt. Mondhatni szagot fogott és mihamarabb le akarta aratni a babérokat. Felértek és a fiú magára vállalta a kínos kötelességet, hogy fellebbentse azokat a nehéz és poros takarókat. Alattuk kartondobozok feküdtek, látszólag semmi különös. A felsőkben régi újságok voltak, főleg keresztrejtvényújságok.

- A nagyapa beküldött néhány saját készítésű rejtvényt ezekbe az újságokba, ez volt az egyik hobbija. Ezért tartotta meg őket.

Az alattuk lévőkben tényleg ruhák voltak, elnyűtt pulóverek és farmerek, munkásruhák. De a lány nem adta fel. Ott kell lenniük. Ahogy mélyebbre túrt, műanyag borítót tapintottak az ujjai. Az értékes darabok be voltak zacskózva. Talán az avatatlan szemnek ezek is csak régi ruhák voltak, de a lánynak voltak ismeretei a múlt század egyes évtizedeinek divatjáról.

- Szívem, ezek nyugati holmik.

- Az kizárt, nem volt nyugaton, akkor hol vehette?

- Be lehetett szerezni őket, valutáért egy Tuzex nevezetű üzletben, de csak Pozsonyban vagy Pesten. Nézd, garbók, szűk szabású bársonynadrágok. Kinyitotta a következő ládát. Annak az alján is volt becsomagolt készlet, teljesen molyirtó szagú. Legalább 34 zakó került elő összesen, 29 nadrág, ingek, nyakkendők. A lány tippjei szerint a hatvanas évek első feléből. Mind ugyanaz a méret.

- Jó, volt pénze jó ruhákat venni, de hol hordta őket?

- Itt a faluban biztosan nem. Ha te most megállapítod, hogy ezek különösek, nem mindennapiak, akkor a kor embere azonnal észrevette volna.

- Ha ezt a ruhatárat észrevették volna, a nagyapádnak nagyon sok nehéz kérdésre kellett volna válaszolnia és nem csak a falusi pletykafészkek részéről.

- Politikailag bajba került volna? Az előbb még azt mondtad, hogy jó kapcsolatai voltak.

- Ha valahol hordta őket, márpedig itt-ott viseletesek, akkor biztos nem itt.

- Hát hol?

- Például Pozsonyban, de inkább Budapesten, mert ott volt otthonos. Azokban a régi időkben, amikről a barátaival beszélgetett. Már csak az a kérdés, melyik évek voltak ezek. Én eddig azt gondoltam, hogy az ötvenes években oda járt egyetemre, ahogy az én nagyapám. De a ruhák mást mondanak. Ezek a hatvanas években készültek. Tehát még egyetemista kora után is ott maradt Budapesten. Itt van a kronológiai kulcs: az egyetem vége és a házasságkötése között mennyi telt el, hol töltötte ezt az időt és mivel foglalkozott.

- És hogy jön ide a könyv?

- Ez az időszak a fekete folt, tele ismeretlennel. A könyv is egy fekete folt. Valószínűleg ugyanattól a sártól koszos mindkettő.

- Miért gondolod, hogy rossz dolgok vannak a háttérben?

- Nem muszáj, hogy azok legyenek. Mindenesetre nem hagyományos életet élt ebben az időszakban. Kevés foglalkozás volt, ahol tolerálták a nyugati öltözetet. Vagy volt akkor egy titkos élete. Csak találgatok, teszem azt egy ellenzéki kör, ahol a viseletükkel is tüntettek a rendszer ellen. Valahol az éjszakában egy alagsori klubban beat-zenét hallgatva vagy művelve, miközben nappal tolták a rendszer szekerét. Várj, lehet, hogy nem a hatalmi körökkel volt kapcsolata! Hanem a disszidensekkel, akik a családjaik elrejtett értéktárgyaival fizettek a szabadságukért és utólag is küldtek ajándékba például ruhákat. De ez csak elrugaszkodott elmélet.

- Azt hiszem ennyi elég volt mára, mert teljesen belebonyolódsz itt nekem a konspirációs teóriák gyártásába.

- Majd reggel készítek egy leltárt és a mobillal le is fényképezem őket. De még hiányzik a kézirat, honnan szerezhetnék, nincs ötleted?

- Minden bútort, kacatot és szerintem iratot is a pesti házba vittek.

- Miféle pesti házba?

- Hát ami ott van az albérletemtől két utcányira egy panelház negyedik emeletén. Három szobás, de tele lommal. Az is az enyém. Ki kellene válogatni a holmikat és kifestetni, felújítani, úgy, hogy beköltözhessünk, vagy kiadhassuk, amikor már nekünk nem kell. Élhetnénk ott együtt! Erre még nem gondoltam, de nem is értem, miért nem. Persze nem most azonnal, majd ha odáig jutunk.

- Szerintem ott még sok lelet vár ránk a kéziraton kívül is, de igazad van. Mára elég ennyi. Az együttélésre meg egyelőre ne is gondolj. Eszemben sincs megválni a függetlenségemtől. De szerelmi fészeknek jó lenne. Óriási munka, de miért ne vágnánk neki. Ketten sok mindenre képesek vagyunk.

- Tehát már van két közös projektünk is, a könyv rejtélye és a lakásfelújítás. Amik még fedik is egymást. Ez remek.

- Szerintem is, de te nem vagy éhes? Maradt még valami abból az isteni ebédből?

- Egy személyre való, azt hiszem. Meg burgonyaköretből több is. Nem baj, van itt babgulyás konzerv végszükség esetére. Én azzal is elleszek.

Lementek és megvacsoráztak. Lehet, hogy érzelmileg csökkent a kapcsolatuk asszimmetrikussága, de ami a javak elosztását illeti, a különbség nagyon is szembetűnő maradt, legalábbis a tányérjuk tartalmát figyelembe véve.

Nyugodtan tervezték a következő lépésüket. Egy kutatást, aminek elsődleges célja a KKK meglátogatása, hogy el tudjanak indulni a könyvészeti vonalon, másodlagos célként meg sétálgatni akartak azokon a helyeken, ahol a fiú gyerekkorában feltételezhetően megfordulhatott a nagyapjával együtt. A felfújható ágyon heverésztek, mindketten a könyökükre támaszkodtak.

- Ha nem fogod erőltetni, csak felszabadítod az elméd, mondjuk futás közben, lehet, hogy még több emlék jön vissza. Tömegközlekedéssel mentetek általában?

- Igen, persze. A nagyapa már nem vezetett, rossz volt a szeme hozzá.

- Akkor ez jó fogódzó lehet. Nem emlékszel véletlen, melyik járaton?

- De, most, hogy mondod. Egyre biztosan emlékszem. Villamossal mentünk valamilyen hegyek közé. Nekem úgy tűnt, már nem is vagyunk Budapesten. Meg is kérdeztem, hogy miért megyünk el a városból, de az öreg azt mondta, hogy ez még a város, csak itt is vannak családi házak.

- Az valamilyen villanegyed lehetett. Villamossal, de honnan?

- Egy nagyon-nagyon hosszú mozgólépcső volt a metrónál, aztán mentünk egy utcányit és akkor szálltunk villamosra.

- Hosszú mozgólépcső…, a leghosszabb a volt Moszkva téren van. Az olyan érzés, mintha nem akarna véget érni. De egy hatévesnek minden táv hosszúnak tűnhet. De ha igaz, akkor onnan a 61-es villamos visz ki a Hűvösvölgybe. Még így is tűt keresünk a szénakazalban. De ha legalább egyet megtalálnánk azok közül a barátok közül… Az lenne az igazi dobás.

- Még most sem értek veled egyet teljesen. Semmi sem bizonyítja, hogy itt valami nemzetközi jelentőségű suskus van a háttérben. Van a dolgoknak egyszerű olvasata is. A nagyapám vett egy könyvet egy antikváriumban, s mivel akció volt, ezt a latin könyvet is hozzácsapták a többihez, amibe már mindenki mindent belefirkált. Azután, mivel nem volt túl fontos, jól össze is koszolta, ki tudja mivel fogta össze véletlenül, hogy abba a ládába került, ahol a háborús emlékeit őrizte. A ruhák meg lehettek csempészáru részei, amit valaki itt elrejtett és mivel közben már lefülelték, nem jött érte. A drága holmikat pedig a megtakarításain vette a barátainak, hadd vágjanak fel vele a lányok előtt.

- Igen, külön-külön lehet magyarázatokat találni. De együtt már túl sok a furcsaság, nem gondolod?

- Talán, de szerintem már túl sokat gondolkodtunk. Hagyjuk leülepedni a dolgokat, holnap is lesz nap.

Ezzel végighengeredett az ágyon, kezeit a feje alá kulcsolta és elengedte magát. Igyekezett minden feszültséget kiengedni magából, mert tudta, hogy a következőkben minden lelki erejére szüksége lesz. Nincs oka panaszra, hiszen a nap jól sikerült, mondhatni várakozáson felül. Megérte a tervezés és az előkészítés nyűgét végigélni, hogy ilyen örömöt lelhessen a kivitelezésben. S a végeredmény itt feküdt mellette. Kész csoda. A lány akar továbblépni idő előtt. Ezt nem gondolta volna. Nem készült fel rá. De ha így alakult, fel kell vennie a kesztyűt. Most azonban még nem mozdult. Eszében sem volt kezdeményezni. Ez a játék a lány ötlete volt, viszont a felelősséget már őneki kell vállalni érte. Akkor legalább a kezdeményezést vállalja fel a lány. Már ha nem gondolta meg magát azóta. Így aztán várt. Várta, hogy odajöjjön hozzá.

Nem tudott elképzelni ennél a fiúnál ellentmondásosabb személyiséget. Végig azt bizonygatta mennyire szereti és kívánja, most pedig, hogy itt az alkalom, még képes elaludni most, itt, ebben a percben. Ezt azért mégsem hagyhatta. De bizonytalan volt. Nagyon tapasztalatlan. Csak nézte ezt a fiút, aki állítása szerint az övé teljesen. És eddig úgy is viselkedett. Rá se nézett az utcákon senkire mikor együtt voltak, bár azt, hogy a külön töltött időben miként viselkedett, persze nem tudhatta. Csak érezte. Most már nagyon is érezte, hogy itt nemcsak hóbortos diákszerelemről van szó. Benne találta meg azokat az értékeket, amiknek a keresésére beprogramozták. Ez komoly dolog. Számtalanszor kifejezte már, mennyire hozzá tartozónak érzi magát. Akkor most miért félt megérinteni? Nem értette magát.

Azért lassan összeszedte a bátorságát és közelebb csúszott hozzá az ágyon. Ezt biztosan érzékelte, mert kicsit megremegett a teste. Sokszor cicámnak szólította, és volt is benne valami a macskás természetből. Most hagyta, hadd cselekedjen úgy, ahogy azt egy cica tenné, ha hízelegni akar. Testével odatörleszkedett a fiúéhoz, egész közel, hogy érezze a teste melegét, sőt, a térdét behajlítva a fiú kinyújtott lábaira helyezte, míg a fejét belefúrta a fiú vállgödrébe. Intenzíven érezte az illatát, nem valamilyen illatszert, hanem a természetes kipárolgást. Tudta, ha ezt nem érzi kellemetlennek, akkor nyert ügyük van, akkor a további közeledés sem lesz terhes számára és meg tudja tartani magának. Mert most már nagyon akarta, nem annyira férfiként, mint társként. Felfogta a kivételes szerencsét, amiben részesült és eszében sem volt eldobni ezt csekélységek miatt. Szerette volna biztosan tudni, hogy ez működni fog köztük, ezért akarta átlépni már most a saját korlátait. Ha ezen túl lennének szerencsésen, akkor már biztosra vehetné, hogy nem lesz egyedül. És nagyon nem akart egyedül lenni.

Megérkezett. Itt van és milyen aranyosan bújik hozzá. Ellenállhatatlan. Megsimogatta a fejét, beletúrt a hosszú selymes fürtökbe, egyet-kettőt az ujja köré is csavart. Nem siettek sehova. Nyugodtan élvezhették egymás közelségét. Talán nem is butaság ez az együtt alvás a lány részéről. Egész kellemesen indul. A lány megtette az első lépést, most rajta volt a sor. Kíváncsian tekintett a helyzetre, vajon mit lehet kihozni belőle. Elkezdett kísérletezni. Óvatosan maga alá hengerítette a lányt és megcsókolta végre, mert tudta, hogy erre már számít. Ez ismerős terep számára és lefoglalja, elaltatja egy kicsit az éberségét vele, míg ő a kezeivel felfedező utakat tesz a lány testén. Persze nem túl merészen, mert azzal önmaga alatt vágná a fát. Most valóban szüksége volt a művészi szintre fejlesztett csábítási trükkjeire. Kevésből gazdálkodhatott és mégis sokat akart adni. Szerette volna megmutatni, milyen kevés kell ahhoz, hogy egy gyakorlott szerető az őrület határára sodorja áldozatát.

Ehhez meg kellett mutatnia, hogy számára milyen értékesek ezek a bizalmas percek. Ha a lány úgy érzi, rutinból cselekszik, odalesz a varázs és az szörnyű lett volna. Igyekezett minden automatizmust kikapcsolni és csak erre az egy kivételes lényre koncentrálni, akit most le akart nyűgözni. Úgy csókolta, hogy azzal folyamatosan hívta magához. Mindig picit eltávolodott, csökkentette a csók mélységét, s ha a lány meg akarta tartani azt az intenzitást, amihez már hozzászokott és ami jól is esett, akkor neki is követnie kellett. A végén fel kellett emelnie picit a fejét, hogy utolérje, ekkor nagyon finoman, szinte észrevétlenül megtámasztotta a tarkóját. Ezzel a húzással először hagyta küzdeni, majd kiszolgáltatott helyzetbe hozta. Figyelte a reakciót, de úgy érezte nem csökkent a varázs, sőt, fokozódott. Ekkor törtek elő a cicás ösztönök. Ha már a feje kicsit hátrahanyatlott, akkor a testét kezdte ívben megfeszíteni, a mellkasa felemelkedett, míg a medencéje lesüllyedt. Ez a nőiessége mélyéről előtörő mozdulat annyira erotikus volt, hogy a fiú egészen belefeszült, körmeivel belevájt a saját tenyerébe, hogy meg tudja őrizni az önkontrollt. De azért teljesen nem járt sikerrel. Magához kellett húznia ezt a gyönyörű, kitárulkozóban lévő testet. Hogy ne menjenek túl messzire, inkább belevitte ezzel a mozdulattal egy közös hengergőzésbe, talán kétszer is átfordultak, mire ismét a lány került alulra és áldozatául esett egy mohó csóknak, ami kicsit fájdalmasra sikeredett. A fiú szándékosan belevájta picit a fogait az ajkaiba, hogy kitapasztalja, hogyan reagál, belefér-e a komfortzónájába vagy sem. Az eredmény egy nagy talán volt, mert hirtelen kinyitotta a szemét és pici értetlenséget vélt felfedezni benne. De csak az első pillanatban. Utána, ha jól látta az arckifejezéséből, felvette ezt is a megengedett dolgok listájára. Amire nem számított, az a lány tanulékonysága volt. Elkönyvelte, hogy ilyesmit lehet tenni és ki is próbálta azonnal. Ezúttal is meg kellett emelnie a fejét, hogy elérje a fiút, de már gyakorlottan ő is félkönyékre támaszkodott, hogy megtehesse saját erőből is ezt a mozdulatot. Úgy csókolta, hogy icipiciket beleharapott és ő is hívta magával, ezúttal lefelé. És nevetett, ha nem is hangosan, de a szája szegletével, majd egyre inkább kivehető volt az a kacér kis kuncogás. Még szerencse, hogy ennyire aranyos, és ezzel kimutatja a tapasztalatlanságát, mert ha csak a testi reakciókat nézné, még eltévedne hol is van éppen. Így viszont csökkentette benne a bírvágy feszültségét az a tudat, hogy valójában ez a lány még ártatlan, friss és üde. Igazi felüdülés volt vele lenni. A lánynak igaza volt, ezek a pillanatok hiányoztak volna az életéből, ha kihagyja őket, mondván túl gyötrelmesek. Mert a gyötrelem felett győzött az édes elégtétel: figyelhette, ahogy a lány lépésről lépésre egyre jobban beleszeret.

Az érintésnek és a simogatásnak rengeteg formáját és fokozatát ismerte, de most úgy döntött, a legkevésbé sokkoló az lesz a lány számára, ha először nem a kezével pásztázza végig a testét. Az orrával, a homlokával, az arcával, a fejmozdulataival haladt módszeres sorrendben. Először az arcán, a füle mögött, végig a nyak vonalán, a vállgödrében és egyre lejjebb, a hívogató halmokhoz közeledve. Belefúrta a fejét a dekoltázsába és telítődött az érzéssel és az illatokkal. A lány még nyáron is hordott melltartót, mert így érezte elég visszafogottnak a külsejét, de azért egy kis top, amit most is viselt, láttatni engedte a domborulatokat. S most már érezhette is őket, a lágy selymességüket. A puha vibrálás, ami a kicsit ziháló légzés miatt keletkezett mintha apró földrengéshullámokként csapódott volna le a fiúban, hiszen az ő feje számára most ez volt a talaj. A legédesebb dolog, ami valaha történt vele, hogy itt lehetett vele, de nagyon soká várt már rá, és nehéz volt az önmegtartóztatás. A kezei is vándorútra indultak, először simogatta hevesebben, belemarkolva a húsba a combján, de csak a térde felett. Azután finomabban, körkörös mozdulatokkal szelídítette, de nem a belső comb vonalán haladt, azt túlzásnak érezte. A külső íven igyekezett a popsi felé, amire a lány dühös volt, ezt tudta. Nagynak tartotta, s a divatoshoz képest valóban teltebb volt, de annál érzékibb. Elég hosszú ujjai voltak, tudta, hogy meglehetősen nagy hányadát tudná befogni a csábító félgömböknek. És most már nem volt megállás. Ezt meg kellett tennie, ki kellett próbálnia, hogyan illik a kezébe ez a formás, teltebb hátsó. A lágy simogatástól a birtoklóan markoló mozdulatig alig pár másodperc telt el. Nem akarta, hogy elkezdjen gondolkodni a lány, az mindennek véget vethetne. Tovább akarta sodorni. Ha már ráálltak a sínekre, akkor tovább akarta lökni a vágyak villamosán.

Más érzés. Vízszintesben csókolózni minden eddiginél furcsább élmény volt. Így érezte a súlyát, a testük egymáshoz súrlódott, akaratlan és irányíthatatlan érintések sokaságát hozva magával. Belevonták egy örvénybe, amiről tudta, hogy ott lesz, de nem tudta elképzelni az érzést, ami majd elönti, miközben kavarog a hullámain. Nem tudta elképzelni az ismeretlentől való félelmet, ami mégis a további felfedezés felé űzi. Hirtelen nem tudta befogadni azt a rengeteg ellentmondásos észlelést, aminek ki volt téve. Csókolják és elhúzódnak tőle, megtartják és közben mintha rongybaba lenne, belehajítják egy szédítő hempergőzésbe. Csak finoman simogatják, aztán egyszerre olyan erővel, hogy ellen kell tartania, különben elvesztené a közelséget, amihez pedig ragaszkodott. Az egész tébolyító volt. Nem tudhatta, mikor mi következik. De ilyen volt az örvény, néha váratlan területre vetette, néha pedig andalítóan sodorta körbe-körbe.

Volt olyan érzése, hogy minden ígéret és szándék ellenére meg fog történni. Nem mintha nem bízott volna a fiúban, inkább most már önmagában nem bízott. Meg a helyzet volt ideális. Teljesen egyedül voltak egy elhagyatott házban, de mégis kényelemben. Rendelkezésükre állt az egész éjszaka, nem fenyegetett sem telefon, sem semmilyen gyanútlanul betoppanó személy felbukkanása. Szerették egymást és izzott köztük a vágy. Akkor mi akadályozhatja meg? Csak az előzetesen lefektetett szabályok védték, mert az önuralma biztosan nem. Egyébként is, az volt az érzése, hogy szeretkeznek. Ruhában voltak, de ettől eltekintve mégis stimmelt minden. A felfokozott érzelmeik helyettesítették a mezítelen testek egymáshoz simulásából adódó intimitást és feszültséget. Mentális értelemben és az erogén zónák kihasználásával, a ritmus megteremtésével testi síkon is szeretkeztek, de anélkül, hogy maga az aktus létrejött volna. A lány nem hitte, hogy ez megtörténhet, de így volt. Az izgalmi állapota egyre fokozódott, ahogy a fiú keze vándorolt a testén, most épp a hátánál tartott a lapockák tájékán, finoman felfedezve minden hajlatot. Elringatta ez a masszázs, amit aztán a teste más területein is megismételt. Néha a körmeivel végigszántott bizonyos íveken, édes kínt okozva ezzel. De a java még ezután következett.

Eldöntötte. Eljuttatja a csúcsra. Képes rá így is, ha a lány ennyire érzékenyen reagál a legkisebb impulzusra is, akkor sikerülhet. Kényszerítette magát, hogy ne gondoljon bele mit jelent ez. Mekkora potenciál van még akkor kettejükben. Nem ért hozzá, csak a megengedett helyeken, plusz a felső combja külső részén és részben a popsiján. Ezt akarta: bebizonyítani, hogy így is képes gyönyört okozni. Maga sem tudta, mennyire kivitelezhető, de azért egy próbát megér.

Felrántotta magához ülő helyzetbe, kicsit helyezkedtek, majd mindketten a térdeiket maguk alá húzva ültek az ágy közepén és egymás szemébe néztek, de csak a végtelen távlatot látták, amit a szenvedélyük nyitott meg előttük. Az ujjával végigsimított a lány arcán, s amikor a csókoktól megduzzadt ajkakhoz ért, a lány egy leheletnyit kidugta a nyelvét, hogy a hegyével megérinthesse. Még a tapasztalt nők fegyvertára sem rendelkezett mindig ilyen kifinomult eszközökkel, de ő pont azért volt különleges, mert teljesen tudat alatt cselekedett. Annyira mély érzésű ember volt, hogy mindent a maga teljességében élt meg, s ami az ő teljessége volt, az felért egy világrengéssel. Ez az erő inspirálta a fiút. Csókolta, s közben hátulról tartotta, a csók mélységének ritmusára bemozdította az egész testét és a sajátját is. Olyan volt, mint egy tánc, egy elemi, ösztönös tánc, mintha két fűcsomó ringana együtt a hegytetőn a viharos szélben. Már nem a fiú irányította a mozgásukat, ő is csak áldozata volt az erőnek, ami mindkettejüknél nagyobb volt. Maga alá döntötte a lányt, kezeit hatalmas körívben a lepedő szövetén csúsztatva felvezette a feje fölé, hogy ott fogva tarthassa. Ujjaik összekapcsolódtak és külön életre keltek, elengedve vagy egymásba fogadva egymást, az intenzitás fokozásakor édes fájdalmat okozva. Mikor megérezte, hogy elérhető közelségbe került a cél, belekezdett az utolsó támadásba. A nyakát csókolta a legérzékenyebb részeken, a lány teste ismét meghajlott abban a bizonyos ívben, de most a fiú keze követte a mozdulatot, s a lány ehhez igazította a hullámzást. A teste oldalán végigsöpörtek a simogató vagy éppen kétségbeesetten markoló kezek, míg ő ezeket követve emelkedett és süllyedt. Ez már őrjítő volt, szinte elviselhetetlen. Megkönnyebbülés kellett, feloldozás. És meg is érkezett egy fájdalmas-boldog sóhaj formájában, ami a lány testét elhagyta. Szinte érezni lehetett, ahogy a test középpontjából tör fel és fokozatosan lecseng, mire elhagyja az ajkakat. Még sosem volt ennyire kielégületlenül ennyire boldog.