Nógrádi György

Talleyrand

Kossuth Kiadó

Tartalom

Előszó

A kezdetek

Franciaország, 1789

Napóleon szolgálatában

Erfurttól Oroszországig

Oroszország, 1812

A bécsi kongresszus

A nyugalmazott herceg

Londoni évek

Az utolsó évek

Felhasznált irodalom

Impresszum

Charles-Maurice de Talleyrand-Périgord

Előszó

Egyetemista korom óta foglalkoztat a történelem néhány alapkérdése, melyek közül számomra a legérdekesebb a német polgári ellenállás és Charles-Maurice de Talleyrand-Périgord megítélése. Az előbbivel kapcsolatban sokat gondolkodtam azon, mi történt volna akkor, ha 1944 nyarán sikerrel jár a Hitler elleni merénylet. Nyilvánvaló, hogy a politikában és a történelemben nem lehet feltenni azt a kérdést, hogy „mi lett volna, ha…”, de én az én szintemen, egyetemi tanárként megengedem magamnak, hogy ezen gondolkodjam.

Miután beszereztem több száz szakkönyvet az adott korról, többek között a Hadsereg Főparancsnokság (OKH) és az SS jelentéseit (Meldungen aus dem Reich), neki akartam állni a téma megírásának. Azonban Németországban ekkor adtak ki egy könyvet, amely pontosan ezzel foglalkozott: kiváló munka volt, és rá kellett jönnöm, hogy ezt a témát ennél jobban soha nem fogom megírni. Így erről a vágyamról letettem.

Maradt a másik alapkérdés, mely foglalkoztatott: Talleyrand. Huszonöt évvel ezelőtt már írtam egy rövid, alig több mint százoldalas könyvet róla, amely egészen rövid idő alatt elfogyott. Most szeretnék egy részletesebb, elemzőbb és jobb könyvet írni a témában.

A XVIII. században a francia politika számos tévedése ellenére is voltak kiváló francia diplomaták, akik mérsékelni tudták a király vagy a külügyminiszter hibás döntéseinek következményét, sőt olykor még helyre is állították azt. Így került például francia kézbe Lotharingia. Nivernais herceg, a londoni követ képes volt a hétéves háború következményeinek csökkentésére, Choiseul herceg pedig megszerezte Korzikát.

Számomra az egyik alapkérdést az jelentette, hogyan történhetett, hogy egy olyan vészterhes időben, mint a XVIII. század vége és a XIX. század eleje, Franciaország külügyminisztere (majd miniszterelnöke), a francia politika meghatározója, egy rokkant férfi, aki semmilyen nyelvtudással, sőt a feladat ellátásához szükséges végzettséggel sem rendelkezett. Ráadásul Talleyrand életét alapvetően meghatározták a nők és a pénz, főleg az utóbbi.

Mindezek ellenére korunk történetírása úgy tekint Talleyrand-ra, mint követendő példára, a legmagasztosabb példaképre. Úgy tűnik, minél inkább távolodunk Talleyrand korától, a történelemírás annál inkább felfedezi zsenialitását és hatását a jelenkorra.

Talleyrand herceg történelmi érdeme, hogy kortársai közül elsőként ismerte fel, hogy a feudalizmus véget ért Franciaországban. Ő, az arisztokrata herceg, tökéletes kiszolgálójává vált a burzsoázia korának és osztályának. Rájött, hogy a feudális nemesi rend örökre véget ért, és felismerte a változás irányát. Életét sokáig meghatározta a Napóleontól való függés, de később a Bourbonok kizárólag Talleyrand-nak köszönhették visszatérésüket. Nagyobb hatása volt a történelemre, mint a megelőző évszázadok legismertebb francia vezetőinek, közöttük Richelieu hercegnek.

Amikor Napóleon a francia forradalom idején, huszonnégy évesen tábornok lett, majd az itáliai hadjárat során legyőzte a nála erősebb és jobban felszerelt osztrák katonai erőket, Talleyrand levelezésbe kezdett a tábornokkal, és felkínálta külpolitika szolgálatait. Hűen és zseniálisan szolgálta a nála jóval fiatalabb tábornokot, majd Napóleon első konzult csakúgy, mint Napóleont, a császárt.

Talleyrand szükségszerűnek tartotta a polgári társadalom győzelmét, s bár személy szerint idegenkedett tőle, ennek ellenére minden tudásával kiszolgálta az új osztályt. Ezt úgy fogalmazta meg, hogy „Aki nem élt 1789 előtt, az nem ismeri az élet igazi édességét.” (Érdekesség, hogy több XX. századi politikus ugyanígy nyilatkozott 1914-ről.) Felismerte, hogy a harcban fejek fognak hullani, és kizárólag saját zsenialitásának köszönhette, hogy az ő feje a helyén maradt.

A fiatal diplomatákat arra tanította, hogy „a nyelv azért adatott az embernek, hogy általa elrejtse gondolatait”. Korának történészei gyűlölték sikereit, előrelátását, és rendkívül negatív véleményt alkottak róla. Cinikusan így fogalmaztak: Talleyrand mindig mindenkit eladott, kivéve az édesanyját, de őt is csak azért nem, mert nem talált rá vevőt. A közismert francia vicc szerint Talleyrand halála után az egyik legismertebb francia akadémikus, Brifaut így emlékezett meg róla: „Miután meghalt, Talleyrand-t így fogadta az ördög a pokolban: Drága barátom, nagyon köszönöm a szolgálatait, de be kell ismernie, hogy azért némileg túllőtt az utasításaimon!”

A valóság azonban az, hogy Talleyrand soha nem árulta el a – számára idegen – polgári osztályt, mert belátta annak elkerülhetetlen győzelmét.

A napóleoni háborúk után azon kevesek közé tartozott, akik felismerték, hogy ha a Bourbon-uralkodók nem fogják megérteni a francia társadalom lényegét, bukásra lesznek ítélve; félelme tizenöt évvel később be is igazolódott. Ugyan más társadalmi osztályhoz tartozott, Talleyrand gondolkodásmódja, módszerei és tettei már a polgári osztályt képviselték. Ő volt az első, aki megértette, hogy abban a korszakban egy bankár fontosabb, mint az uralkodó éppen aktuális szeretője. Ma úgy mondanánk, hogy a gazdasági hírszerzés, beleértve a tőzsdei papírokat, nagyobb szerepet játszik a történelemben, mint a szeretők kérdése, illetve egy ország számára a vámpolitika meghatározó, nem pedig a – Talleyrand szavaival élve – „késekkel végrehajtott merényletek”.

A kor diplomatái nem értették meg, hogy a XVIII. század végével új korszak vette kezdetét; egy másik pedig lezárult, és soha többé nem tér vissza. A XIX. század sok vezető politikusával ellentétben, a hercegnek nem voltak illúziói. Bismarck kancellár soha nem hitt a francia–orosz szövetségben, mert nem fogta fel, hogy a két ország stratégiai érdeke fontosabb, mint az ideológiai ellentétek. A mai történetírók úgy fogalmaznak, hogy ha Talleyrand lett volna Bismarck korában a külügyminiszter, akkor pontosan tudta volna, hogy a cár mekkora anyagi ellenszolgáltatás fejében hajlandó feláldozni az elveit.

Jó száz évvel Napóleon bukása után, az első világháború végén kezdődött meg Talleyrand történelmi átértékelése. A második világháború előtt a francia sajtó nekiment Bonnet francia külügyminiszternek, s úgy fogalmaztak, hogy nem szégyelli-e magát, hogy lehet ennyire gyáva és opportunista az, aki Talleyrand székében ül…

Csak kevesen vették észre, hogy az alaphelyzet másról szólt: Talleyrand tevékenysége a francia kapitalizmus első, rendkívül sikeres korszakára esett. A korszak legkiválóbb tehetségei felismerték ezt, és támogatták a változást. Így tett más-más céllal Napóleon és Talleyrand is, és utóbbi tevékenysége sikerre ítéltetett a feudalizmus bukásával és a polgári társadalom győzelmével.

Talleyrand két fontos dolgot fedezett fel, s ez végigkísérte egész életét, ezzel a két tétellel magyarázta mindig pálfordulásait. Először is: a feudalizmus végleg megbukott. Ezt az eszmét a herceg egész életében képviselte, ezért árulta el a Bourbonokat 1789-ben, majd 1830-ban is. Másodszor pedig, rájött arra, amire Napóleon soha: az, hogy Franciaország uralja a világot, lehetetlen, és ez a politika csak katasztrófához vezethet. Ezért árulta el Napóleont 1808-tól, és játszott meghatározó szerepet abban, hogy 1814 után Napóleon és családja nem térhetett vissza a trónra.

Minél inkább távolodunk Talleyrand korától, annál inkább egyértelművé vált alaptételeinek igazsága. Botrányai, szerelmi kalandjai, korrupciós ügyei elhalványultak, de életműve megmaradt. Hatása a politikára és a történelemre megkérdőjelezhetetlen.

A Talleyrand-ról szóló könyvek mást és mást emelnek ki, vitatják nőügyeit, gyermekei számát, de a lényegben mindenki egyetért, Jevgenyij Tarle ugyanúgy, mint az angol történetírók: Talleyrand zsenialitása időtálló!

A kezdetek

Charles-Maurice de Talleyrand-Périgord herceg Párizsban született, 1754. február 2-án. Családja az arisztokrácia felső köreihez tartozott, azonban hamar elszegényedett. A családfát 843-ig tudták visszavezetni, és a Talleyrand nevet 1166-ban vették fel. Az ősök közül néhányan eljutottak a Szentföldre, hercegi címet szereztek, spanyol grandok voltak, míg mások bíborosi rangban éltek. Érdekesség, hogy a család jónéhány tagja ma is él. A családi címer vörös alapon három aranyozott oroszlán, kék koronával, kinyújtott nyelvvel. A család birtokában van a Párizs hercege, Chalais hercege, Périgord hercege, Talleyrand hercege, Montmorency hercege, Benevent hercege és a Dino hercege cím, emellett számtalan fejedelmi és grófi címmel is rendelkeznek. Talleyrand rendkívül gyakorlatiasan gondolkozott arisztokrata származásáról: erről soha nem szabad beszélni, de mindig kell gondolni rá. Ismerte és elismerte a Metternichtől származó osztrák közmondást, miszerint „Az ember a bárónál kezdődik”; csakúgy, mint azt a porosz közmondást: „Az ember a hadnagynál kezdődik”.

A herceg ősei közé tartozott az a Périgord gróf, akinek merészségét megőrizte a történelem: 990-ben a francia uralkodó, Hugó Capet, aki Párizs grófjából lett király, megkérdezte Périgord gróftól: „Ki csinált belőled grófot?” A vakmerő válasz így hangzott: „Ki csinált belőled királyt?”

Talleyrand herceg gyermekkora nem sok örömöt tartogatott a kisfiúnak. Senki sem szerette, senki sem viselte gondját. Édesanyja, Alexandrine de Damas d’Antigny (1728–1809) őszinte szerelmet érzett nála jó pár évvel fiatalabb férje iránt, és – bár akkoriban senki sem lepődött meg a szabados szexuális életen – soha nem csalta meg a párját. Talleyrand édesapja, Charles-Daniel de Talleyrand-Périgord (1734–1788) 1751-ben, tizenhét évesen vette feleségül kedvesét, igazi szerelmi házasság volt. Négy gyermekük született, az első fiatalon meghalt, a második volt Talleyrand, őt követte 1762-ben öccse, Archambaud, majd 1764-ben a másik öccse, Boson. Talleyrand nagybátyja Reims püspöke, majd 1821-es haláláig Párizs hercegérseke volt.

Talleyrand hercegtől, akinek születése után nem sokkal elhunyt elsőként született bátyja, minél előbb meg akartak szabadulni. A hercegi csecsemőt születése után egy dajkánál helyezték el, és négy évig, szó szerint, ott is felejtették. A dajka egyáltalán nem törődött a kisgyermekkel, és egy alkalommal egy magas fiókos szekrényre ültette, és ott is felejtette. A gyermek leesett, és egy életre sánta maradt, csak mankóval tudott járni. A dajka arra sem vette a fáradságot, hogy a kisfiút megfelelő orvosi ellátásban részesítsék.

Négyéves korában szülei átvitették a gyermeket egy idős rokonukhoz, Chalais hercegnőhöz, és a kisfiúval életében először itt bántak szeretettel, és itt érezte ő is, hogy valakit szeret. Talleyrand idős korában megírt memoárjában így emlékezett a hercegnőre: „Ő volt családom első női tagja, aki szeretetet mutatott irántam, s ő volt az első, aki megtanított, milyen boldogság valakit szeretni. Soha el nem múló hálával tartozom neki […] Nagyon szerettem őt, emléke ma is drága nekem. Életemben hányszor fájlaltam elvesztését! Hányszor éreztem keserűen, minő érték az embernek, ha saját családjában valaki őszintén szereti.”

Másfél évvel később a szülei minden kérdés és magyarázat nélkül elvették a hercegnőtől. Talleyrand sírva vált el az asszonytól, aki végre szeretettel nevelte, és emlékirataiban így írt az újabb traumáról: „Az ember testből és lélekből áll, és a lélek kormányozza a testet.”

Szüleivel szembeni gyűlölete ettől kezdve csak fokozódott. A kisfiút Párizsba vitették, ahol hatéves korától egy bentlakásos kollégiumban nevelkedett. Az út a hercegnőtől Párizsig tizenhét napig tartott, és a szülei arra sem vették a fáradságot, hogy legalább egyszer találkozzanak a gyermekkel. A bentlakásos iskolában a herceg úgy érezte, hogy – ellentétben a szüleivel – tanárai és iskolatársai szeretik.

Talleyrand soha nem töltött egy hétnél hosszabb időt a családjával, míg két öccse a szülei mellett, az otthonukban nevelkedett. A szülők egyértelműen kinyilvánították, hogy a rokkant gyermeket nem találják alkalmasnak az elsőszülött szerep betöltésére. A herceg így beszélt erről idős korában az akkor már halott Joséphine császárné egyik udvarhölgyének: „A mód, ahogyan életünk első éveit töltjük, döntő befolyással van egész további életünkre.”

Hetente egyszer látogathatta meg a szüleit, de volt, hogy hónapokig nem is találkoztak. Amikor tizenkét évesen himlőt kapott, senki sem törődött vele, a szülei be sem engedték az otthonukba. Újra csak azt érezte, hogy a két öccse a családi otthon melegében nő fel, neki pedig nincs hová hazatérnie.

Amikor a nagybátyja meg akarta ismerni az ifjú herceget, a szülők megmondták neki, hol él a gyermek. A nagybácsit megdöbbentette a nyomor, amelyben az ifjú herceget találta. Anélkül, hogy megmosdatta, átöltöztette volna, magával vitte egy fogadásra, ahol Talleyrand anyja is jelen volt, és a megszeppent gyermeket odavezette az elegáns hölgyhöz: „Sógornőm, itt van az ön közvetlen örököse, Chalais hercege, akit a címeren három oroszlán vezet, hercegi koronákkal.” „Uram, ölelje át ezt a hölgyet, íme az ön anyja!”

Talleyrand-t sem az apja, sem az anyja nem ölelte meg soha, tökéletesen illett rá az afrikai közmondás, miszerint „Inkább vagy a korod gyermeke, mint az apádé.” Egyes történetírók ezt úgy fogalmazták meg, hogy „az oroszlánok gyermeke úgy élt, mint egy kóbor macska”. Valószínűleg ez is az egyik oka annak, hogy Talleyrand herceg imádta idős korában született kislányát.

Tizenöt évesen, 1769-ben, újra csak anélkül, hogy megkérdezték volna, átíratták egy papnevelő szemináriumba. Az ifjú Reimsbe került, megint csak úgy, hogy a szülei el sem búcsúztak tőle. A családi döntés oka az volt, hogy a rokkant fiatalember nem alkalmas a katonai pályára, és a kor szokása szerint, maradt az egyház.

Az ifjú herceg játszva tanult, és kifejezetten szeretetre méltó fiatalember volt: szőke hajával, kékesszürke szemével feltűnően különbözött környezetétől, éles elméje pedig a legjobb benyomást tette az emberekre. Már akkor egyértelmű volt számára, hogy két dolog határozza meg az életét: arisztokrata származása és beteg lába. Gyermekkorának egyik legfontosabb tanulsága, hogy önmagán kívül senkiben sem bízhat. A másik tanulság, amit levonhatott, hogy gyenge fizikuma okán csakis szellemi képességeire támaszkodhat, ezt kell erősítenie. Ezek azok a fontos élettapasztalatok, melyek befolyásolták jellemének alakulását, melyek végigkísérték életét. Mire az iskolával végzett, huszonegy évesen, már megszilárdultak személyiségének meghatározó vonásai: kemény szív, közöny, a moralitás teljes hiánya és a meggyőződés, hogy az ostobákat le kell igázni, az okosakkal és erősekkel pedig erős szövetséget kell kötni, hogy biztosítsa saját jövőjét. Egész életét meghatározta a gondolat, miszerint csak a sikert kell tisztelni.

Tizennyolc évesen fedezte fel a nőket, és szinte bárkit meghódított, akit csak akart. Fiatalságát csakúgy, mint egész életét, végigkísérték a szerelmi kalandok. Éles elméje, humora, később pedig hatalma tette vonzóvá a nők számára, akikre puszta eszközként tekintett a karrierje szempontjából. Viszonyainak jellemzően ő vetett véget, és az elhagyott szeretők mind arról panaszkodtak, hogy Talleyrand után unalmas volt az élet. Első barátnője egy fiatal színésznő volt, akivel több mint két évig folytatott viszonyt, s mindezt olyannyira nyíltan tette, hogy a szemináriumi társai és a környezete is tudott róla. A lányt, ugyanúgy, mint élete utolsó szerelmét, unokaöccse feleségét, Dorothée-nak hívták.

Talleyrand, aki Napóleonhoz hasonlóan rengeteget olvasott, néhány alaptételt már fiatalon egy életre megtanult, köztük Machiavelli néhány gondolatát: „A fegyveres próféták mindannyian győztek, a fegyvertelenek pedig elbuktak”; „Elképzelhetetlen, hogy jó törvényeket találjunk ott, ahol nincs jó haderő”; „Saját fegyveresei nélkül egyetlen birodalom sem lehet biztonságban”. S a Machiavelli-tételek közül számára a két legfontosabb: „Az emberek sorsuk jobbra fordultában bizakodva szívesen cserélnek uralkodót” és „sok összeesküvésből csak kevésnek lett jó vége”. Utóbbit már csak azért is fontosnak tarthatta, mert mesterkedései során a saját feje volt a tét.

Talleyrand rendelkezett egy tulajdonsággal, amivel csak kevesen: jó előre felismerte, ki az, aki még senki, de hamarosan jelentős befolyású személy válik belőle. Azzal is tökéletesen tisztában volt, hogy ő maga soha nem lehet első ember. Ugyanakkor osztotta Marat nézetét: „Irányítót követelek, vezetőt, nem pedig korlátlan hatalmú parancsolót, és ezek a szavak nem ugyanazt jelentik.” Évekkel később Napóleon személyében előbb megtalálta a vezetőt, majd a parancsolót, de az őt követő Bourbonok egyikre sem voltak képesek.

A Sorbonne-on tanult tovább, amiről így írt visszaemlékezéseiben: „Két évet töltöttem ott, és minden lehetséges dologgal foglalkoztam, kivéve a teológiát.” Kiemelkedő tehetségét bizonyítja, hogy 1774-ben, húszévesen védte meg doktori disszertációját, bár a védés alsó korhatára a Sorbonne-on a huszonkét év volt. Az éles, érett elme azonban némi éretlen viselkedéssel is párosult, ugyanis 1774-ben tűz pusztított a reimsi apátságban, és – bár csak 1844-ben, jóval Talleyrand halála után került nyilvánosságra – a tüzet a herceg okozta, aki megszökött a szobájából, és a gyertya égve maradt. Az okozott kár pótolhatatlan volt.

Huszonegy éves korában kinevezték Reimsbe abbénak, innentől kezdve karrierje meredeken ívelt felfelé, rövidesen kinevezték reimsi fővikáriussá. Reims meghatározó szerepet játszott a francia királyság történetében, és a monarchia kezdetén ugyanúgy egy Périgord állt az apátság élén, mint a monarchia bukásakor.

Egy évvel később, 1775-ben részt vett a király, XVI. Lajos koronázási ünnepségén Reimsben. Az ünnepségen mindenki megjelent, aki csak számított akkoriban Franciaországban. A vendégek között volt a későbbi uralkodó, XVIII. Lajos is, aki kizárólag Talleyrand-nak köszönhette visszatérését a francia trónra, és megjelent XVI. Lajos másik testvére is, Artois grófja, a későbbi X. Károly is. A jelen lévő arisztokraták természetesen még csak nem is sejtették, hogy másfél évtizeddel később jó részüket kivégzik, sokan pedig emigrálni kényszerülnek. Senki sem vette észre, hogy egy korszak végén járnak, és ez a korszak soha többé nem fog visszatérni.

Talleyrand 1775-ben bekerült a kormánnyal tárgyaló egyházi küldöttségbe, és zseniális tárgyalókészsége kivívta kortársai tiszteletét. Elismerésként az egyház állandó képviselőjének választották a pénzügyminisztériumban. Senkit sem zavart, hogy egyházi ismeretei viszont alig voltak. Ettől kezdve felváltva élt Reimsben és Párizsban.

Ezekben az években már érzékelhető volt a forradalmak előszele. Franciaországban válságba került a rendi tagozódás, csakúgy, mint az abszolút monarchiák, és a történelem rövid időn belül túllépett rajtuk. Voltaire ugyan a Bastille-ban raboskodott, ugyanakkor az orosz és porosz abszolút uralkodók, II. Katalin és II. Frigyes is leveleztek vele. Színre lépett egy órásmester fia, Rousseau. Óriási sikert arattak egy másik órásmester később nemesi rangra emelt fia, Pierre Augustin Caron de Beaumarchais feudális társadalmat bíráló darabjai, A sevillai borbély és a Figaró házassága. Diderot egy kerékgyártó fia volt. 1782-ben Mannheimben bemutatták Schiller drámáját, A haramiákat, a polgári származású szerző ekkor mindössze huszonegy éves volt, a darab pedig bővelkedik Károly Jenő – s vele együtt az arisztokrácia – zsarnokságára való utalásokkal.