A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Szerkesztette: Kleinheincz Csilla és Roboz Gábor

Borítóterv: Müller Péter

Borítótipográfia: Szabó Vince

Tördelés: Kozári Imre

Korrektúra: Kótai Kata

A novellák válogatásában közreműködött Borbíró Aletta

Copyright © Bereczki Viktor, Czigány Domonkos, Juhász Viktor,

Kispál Márton, Komor Zoltán, Láng Anikó, László Zoltán,

Mokos Judit, Moskát Anita, Puska Veronika, Rusvai Mónika,

Szarvassy László, Szentirmai-Takács Tímea, Tallódi Julianna,

Timár Krisztina, Végh Fruzsina, 2024

© GABO Kiadó, 2024

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla, Roboz Gábor

ISBN 978-963-566-828-1

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

A Gabo Kiadó e-könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

TARTALOM

Előszó

Juhász Viktor: Orfeusz

Rusvai Mónika: Béke, agyagból

Végh Fruzsi: Baba Jaga mátkasága

Szarvassy László: Együtt megöregedni

Bereczki Viktor: Két ezrelék

Puska Veronika: Casco

Komor Zoltán: Korcskút

László Zoltán: Maradj ki ebből!

Láng Annie: Hajnal_4.xlsm

Czigány Domonkos: Andreas nem jöhet vissza

Tallódi Julianna: A legjobb dolog a világon

Szentirmai-Takács Tímea: Babonaszülte

Timár Krisztina: Elnyeli a Sárrét

Kispál Márton: Az ezüsthajú gyermek dajkája voltam

Mokos Judit:Kimondatlan

Moskát Anita: Gyulladáspont

A GABO Kiadó e-könyveiről

Ha tetszett a könyv, olvassa el ezt is

ELŐSZÓ

„Régen már reggeli előtt öt-hat alkalommal hazudtam.” – ez volt Az év magyar science fiction és fantasynovellái-sorozat első kötetének nyitómondata 2018-ban. Az utóbbi időben egyre gyakrabban hallom fiatal szerzőktől irodalmi eseményeken, hogy mennyire fontos az első mondat, hogy mivel kezdődik egy életmű. Azt hiszem, nemcsak egy-egy alkotó indulásánál érdemes felkapni a fejünket a nyitó szavakra, hanem az olyan antológiaszériák esetében is, amilyenné Az év magyar science fiction és fantasynovellái-sorozat vált az elmúlt hét évben.

Sokat gondolkoztam azon, mit is írhatnék a 2024-es kötet előszavaként. Játsszak a hetes számmal? Erőltetettnek éreztem minden kísérletet. Foglaljam össze egy-egy mondatban, milyen történetek kerültek az idei válogatásba? Emeljem ki, kik azok, akik most először és akik már többször is szerepeltek a sorozatban? Tekintsem át, az elmúlt egy évben milyen regények jelentek meg? Azt hiszem, bármelyik járható út lenne, de eszembe jutott, hogy egyre több irodalmi beszélgetésen tesznek utalást a fantasztikus irodalomra, és ezzel együtt még mindig sokan nem hiszik el, hogy az elmúlt években tényleg átalakult az irodalmi közeg viszonya a populáris kultúrához – igazából sokszor irodalmárok sem látják be. Így ennek a hét évnek a távlatából inkább arról írnék egy kicsit, hogy (fiatal) kutatóként, a saját buborékomból hogyan láttam átrajzolódni ezeket a határokat.

2017-ben kezdtem a fantasztikus irodalommal foglalkozni, és akkor még sok kérdés és szorongás volt bennem: Vajon befogadó és nyitott lesz ezekre a kérdésekre a közeg? Vagy alternatív fórumokat kellene keresnem? Egy évvel később már látható volt: valójában vannak olyan kezdeményezések, amelyek összekötik a nem szakmabeli olvasókat, a bloggereket és az akadémiai közeget. 2018-tól egészen a Covid-19 hazai kezdetéig az online platformokon túl is pezsgő, jelenléti eseményekben gazdag időszak jellemezte a hazai spekulatív fikció közegét, hiszen a szerzők, a kutatók és az olvasók közti párbeszéd volt ezeknek a rendezvényeknek a fő szervező elve. A korlátozások közötti időszakokban voltak még kísérletek a személyes kötetbemutatókra és beszélgetésekre, a járvány alatt viszont ezek nagy része az online térbe költözött, ahol nehezebben ment a kapcsolódás, az új emberek megismerése. A pandémia enyhülése és az újrainduló élet ellenére tapasztalataim szerint szinte teljesen eltűntek a korábbi kezdeményezések. Egy-egy rendezvénysorozatban meg-megjelenik a spekulatív fikció (mint például a Margó Irodalmi Fesztiválon, Könyvhéten, Könyvfesztiválon vagy egy-egy független író-olvasó találkozón), de jelenleg nincsenek állandó fórumok.

Az egyetemeken viszont az elmúlt hét évben újabb generációk jelentek meg, akiknek a Harry Potter és A Gyűrűk Ura után már nem valami furcsa dolog a fantasztikus irodalom. A spekulatív fikció elemeit is gyakran használó gyerek- és ifjúsági irodalom kutatása az elmúlt négy-öt évben fontos irányzat lett a fiatal kutatók között. Konferenciák, online és nyomtatott kiadványok, egyetemi kurzusok, szakok foglalkoznak ezekkel a történetekkel. A „felnőtteknek” szánt magyar szövegek, bár kevésbé láthatóan, de szintén jelen vannak az egyetemi kurzusokon és kutatási témaként is – nyilván inkább az angol nyelvű képzésben.

Ez a változás, azt hiszem, az újhullámos szerzők megjelenésének legalább annyira köszönhető, mint a generációváltásoknak vagy az alternatív fórumokat és hidakat teremtő kezdeményezéseknek. Talán az sem elhanyagolható, hogy a zsánerszerzők között olyanokat is számontarthatunk, akik nemcsak prózaíróként, hanem teoretikusi tevékenységükkel is kapcsolódtak (mint Sepsi László) és kapcsolódnak (például Fekete I. Alfonz vagy Rusvai Mónika) ezekhez a műfajokhoz.

Az év magyar science fiction és fantasynovellái-sorozat számomra összefonódik ezzel a változással, azzal, hogy ma már nem kell feltennem a kérdést, jelentkezhetek-e egy konferenciára, ha fantasztikus irodalomról szeretnék beszélni. Tudom, hogy ha valamilyen SFF-témájú kritikát szeretnék olvasni, akkor nemcsak a Roboraptor, az Odaértett olvasó és a populáris kultúrával foglalkozó kutatócsoportok oldalain ajánlott szétnéznem, hanem az Alföldet, a Kortárs Online-t vagy a Kultert is érdemes megnyitnom.

Hogy mi történik majd 2025-ben a spekulatív fikcióval és a közeggel, azt nehéz megjósolni, de remélem, az antológiasorozat újabb darabjában visszatekinthetünk majd erre az időszakra. Addig is: emlékezetes első mondatokat kívánok!

Borbíró Aletta

JUHÁSZ VIKTOR

ORFEUSZ

Juhász Viktor író, fordító és játékfejlesztő. Fordítóként többek között Neil Gaiman, China Miéville, Ken Liu és Ray Bradbury írásait ültette át magyarra, de munkái között akad a krimitől kezdve a gyerekkönyvekig sok minden. Szerzőként számos antológiában és magazinban publikált, az idők hajnalán pedig két regény erejéig behódolt a magyar zsánerirodalom veretes hagyományainak, és angolszász álnév mögé bújt. 2005 óta a magyar NeocoreGames játékfejlesztő stúdiónál dolgozik mint narrative designer és angol nyelvű szövegíró. A kortárs fantasztikummal foglalkozó endless.hu egyik alapítója és az sfmag.hu szerzője. 2021-ben Az Eigengrau című novellája Zsoldos Péter-díjat nyert.

Vérzett az ég. A lélekszállító komp küszködve közeledett a rettenetes folyón Port Charón felé. A hajó kéményeiből dübörögve áradt a füst, a lapátok vadul küzdöttek a nyúlós vízzel. Werther a mólóról figyelte, amint a hajó befordul a kikötőbe. A tolongó tömeg kelletlenül hátrahúzódott körülötte. Megérkeztek a szuronyos katonák, és felsorakoztak a parton.

– Mennyi idő elintézni a formalitásokat? – kérdezte Werther a hollandust, aki éppen cigarettát illesztett egy csontszipkába. A férfival alig néhány mondatot váltottak eddig. De Vries a felvilág helyi konzulátusán várta, és azonnal a kikötőbe hozta. Annyi kiderült, hogy öt évvel idősebb Werthernél, de harminc helyett legalább ötvennek tűnt. Werther szánakozva nézte a valaha jóképű arcon a gyarmati élet rombolását. Ki az a bolond, aki önként vállalkozik erre a munkára? Alig várta, hogy végre ismét Bécsben legyen, ahol mozog az égen a napkorong, telik az idő, és már véget is ért az 1930-as év.

– Honnan tudjam? – De Vries vállat vont. – Maga az első a praxisomban, akinek sikerült protekciót vennie a halottaktól. – Tekintetében szikrája sem látszott a jóindulatnak. – Mire nem jó, ha az ember egy vasútmágnás fia, nem igaz?

– Atyám annyira rettenetes ember – motyogta Werther –, hogy még a pokol mélyére is elér a keze.

De Vries felsóhajtott.

– Alvilág – mondta.

Werther értetlenül pislogott.

– Ez az Alvilág – ismételte a hollandus mogorván. – Nem a Pokol. Látom, semmit sem tanítottak az úton. – A fiatalember nyakában lógó, patinás érmére mutatott. – Például rejtse el azt az obulust, ha valaha vissza akar térni az élők közé.

A komp zörögve a kőfal mellé simult. Egy matróz lecsapta a hajóhidat, és a fedélzeten kisvártatva felbukkantak a friss lelkek. Amikor felharsant a füttyszó, szabályos sorokban elindultak lefelé, ahol a katonák csoportokba osztották őket.

Werther nagyot nyelt. Az acheróni gyűjtőtáborban csak messziről láthatta a lelkeket. Közelről sokkal riasztóbbnak tűntek. Férfiak és nők, fiatalok és vének és kortalanok, ugyanabban a ruhában, amiben eltemették őket, tekintetük kifejezéstelen, testük már füstszerű, mégis valóságos.

Ekkor megpillantotta a menyasszonyát.

– Apollónia! – kiáltotta. A lány csak csoszogott tovább. A fiatalember futásnak eredt. De Vries gorombán ráordított, de ő zokogva ölelte Apollóniát, aki semmi jelét nem adta, hogy felismerte volna. Még a kezét sem emelte fel. Werther úgy érezte, mintha senki sem lenne a karjai között, csak az Apollónia nyakában csüngő obulusnak volt súlya. Élénken emlékezett a pillanatra, amikor a bécsi Zentralfriedhof ravatalozójában a lány ajkára helyezte.

– Eljöttem magáért, Apollónia! – A hosszú úton tökéletesre csiszolt szavak sután csengtek a vörös ég alatt. – Kockára tettem mindent, ami számít, és leereszkedtem a pokol… – Werther nyelt egyet. – Leereszkedtem az Alvilág mélyére, hogy alkut kössek a lelkéért. Hazamegyünk!

A lány hosszan nézett rá, és nem szólt semmit. Werthernek elszorult a torka. A háttérben felbukkant De Vries, és gesztikulálva magyarázott egy katonának.

– Maga egy nagyon kedves fiú, Werther – szólalt meg a lány váratlanul. Lassan beszélt, mint akinek nehézséget okoz minden szó. – De feleslegesen fáradozott értem.

– Apollónia… – hebegte a fiatalember. – Hát nem érti? Elintéztem, hogy ismét élhessen. Most végre…

– Mutassa már a tekercset a kapitánynak! – szakította félbe De Vries gorombán, és a katonához fordult. – A birtokunkban van a Hadész képviselői által ellenjegyzett elengedési szerződés az egykor Bárczy Apollónia néven ismert lélekre, érvényes a bemutatástól kezdve addig, amíg a nevezett lélek el nem hagyja az Alvilágot, vagy meg nem szegi a rögzített feltételt, mely esetben ismét azonnal Hadész tulajdonát képezi.

A kapitány régi halott lehetett, mert teljesen szilárdnak tűnt. Csak élettelen tekintete árulta el, micsoda valójában.

– Ez az ember egy orfeusz? – kérdezte. Érzelemmentes hangjából Werther mintha finom megvetést hallott volna ki.

– Ne vicceljen – felelte De Vries. – Dehogy az. Viszont a szerződése attól még érvényes.

Werther remegő kézzel kigöngyölte a pergament. A holtak nyelvének kacskaringói alatt szemfájdítóan sötétlett Hadész palotájának hivatalos pecsétje.

A kapitány intett. Két katona elindult feléjük.

– Drága Werther – folytatta Apollónia ugyanazon a rettenetes hangon. – Meglep. Sosem gondoltam volna, hogy képes valódi érzelemre.

A fiatalember meg sem bírt szólalni. De Vries megköszörülte a torkát, és elsétált.

– Maga egy nagy gyerek, Werther – mondta Apollónia. – Jóindulatú, de életképtelen. Minden gesztusa, minden gondolata egy burokban felnőtt ifjú őszintétlen álma.

– Hogy mondhat ilyet! – kiáltotta Werther. – Szeretem magát!

– Azért udvarolt nekem, mert azt olvasta a versekben, hogy szerelmesnek kell lennie belém – mondta a lány. – Sohasem tudta, mit akar. Soha nem is kellett tudnia, mit akar.

Werther tehetetlen mozdulatot tett.

– Hát nem érti? Eljöttem magáért!

– Mint egy igazi hős – mondta a lány színtelen hangon.

Werther nyelt egyet.

– Jobb szerződést kötöttem magáért, mint egy tapasztalt orfeusz – folytatta kétségbeesetten. – A lehető legegyszerűbb feltétellel. Mindössze annyit kell tennem, hogy a kifelé vezető úton egyszer sem szólalhatok meg, bármi történik…

– Sajnálom – szakította félbe a lány minden érzelem nélkül. – Sohasem szerettem magát. Nem akartam a felesége lenni. A családom nem hagyott választást.

– Inkább meghal, mint hogy velem legyen? – Werther tudta, mennyire szánalmas a hangjából kicsendülő sértett harag, de nem bírt uralkodni magán.

– Már meghaltam – mondta Apollónia.

– Fiatalon! Előttünk volt az egész élet! Ez igazságtalanság!

– A láz nem igazságtalan. – A lány vállat vont. – A láz csak láz.

Werther csak állt ott, és nem tudta, mit kellene mondania.

– Isten önnel. – Apollónia elfordult. – Köszönöm, amit értem tett.

Werther a lehetetlen égbolt felé emelte a karját.

– Szeretem! – kiáltotta. – Szeretem, Apollónia!

A lány vissza sem nézett, csak ment tovább. Az ember formájú füstcsík lassan elkeveredett a többiek gomolygásában.

A kapitány sarkon fordult, és faképnél hagyta őket. De Vries arcán most először látszott valamiféle együttérzés.

– Jöjjön – mondta. – Tudok egy helyet, ahol tisztességes felvilági rumot adnak.

A megrogyott Werther vállára csapott, és elindult a külváros felé.

Werther Bornemissza-Krupp engedélyezett turistaúton érkezett az Alvilágba. A József főherceg luxusgőzös Triesztből indult, ahonnan megállás nélkül hajózott Athénba. Ott három napot töltöttek. Bejárták az Akropolisz romjait, bámészkodtak a Varvaeikos Agora fedett piacán, majd utolsó este Hadész papjainak felügyelete alatt áldoztak a Parthenónnál az Alvilág urának. A ceremónia végén akasztották a nyakukba különleges obulusaikat, amelyek be- és kijárást biztosítottak a Sztüx-csatornára. Itt már érzékelhető volt a fokozódó félelem. Hatan végül az indulás előtti estén közölték a vezetővel, hogy inkább maradnak, egyvalakit pedig a hotel orvosa beszélt le a további útról.

A József főherceg lefüggönyözött ablakokkal futott ki Athénból, és a szalonban fegyveres őrök ügyeltek az utasokra, hogy ne léphessenek a fedélzetre. A csatornát felügyelő nagyhatalmak hétpecsétes titokként kezelték, milyen módokon védelmezik az Alvilágból fakadó Sztüx felvilági szakaszát. A József főherceg egyike volt annak a néhány gőzösnek, amelyek civileket szállíthattak, azonban szigorú előírások vonatkoztak az utasokra. Amikor végre felmehettek a kilátóteraszra, már vassal és betonnal megerősített sziklafalak között pöfögött a hajó. Feltárult előttük Ferdinand de Lesseps francia mérnök káprázatos munkája, aki nem érte be a Szuezi-csatorna megépítésével, és az Alvilágba vezető folyót is hajózásra alkalmassá tette.

Werther a fedélzeten volt, amikor felmagaslott előttük a gigászi barlangnyílás. Önkéntelenül lehunyta a szemét egy pillanatra, és amikor ismét felnézett, ugyanúgy nem látott semmit. Mintha roppant vízesés robajlott volna körülöttük. Figyelmeztető sípszó harsant, és megbillent a hajó. Valójában itt lépték át az Alvilág valódi határát, itt volt a legveszélyesebb a roppant víztömeg, ami már nem víz volt, ahol meg-megvonaglott a valóság. Csontokba fészkelő hideg támadt, amit a kannaszámra ivott forró tea sem bírt felolvasztani.

– A hideget meg lehet szokni, ha eleget iszik az ember – jegyezte meg váratlanul De Vries, aki eddig szótlanul hallgatta Werther egyre dagályosabbá váló beszámolóját. Folyamatosan rummal töltögette tele a poharaikat. – Csak ne nehezedne a lelkünkre ez a nyomasztó súly.

Werther általában nem bírta a szeszt, de most nem mondott nemet a kínálásra. Körülötte hangosan zajongtak az élők, őket pedig zavaró makacssággal bámulták a holtak, akik nem ittak, nem ettek és nem beszéltek. A két csoport között érezni lehetett a feszültséget a levegőben.

– Vigyázzon velük – suttogta De Vries. – Ők nem azok az elveszett lelkek, akikkel Acherón körül találkozhatott. Nem is olyan rég még mérnökök vagy munkafelügyelők voltak, igazi keménykötésű rohadékok.

– De miért vannak itt? – Werthernek nehezen forogtak a gondolatai.

– Nem születhet mindenki gazdagnak. Az élőknek ezerszer drágábban árulják az obulust, mint annak, aki már meghalt. Gondolja, hogy egy átlagos munkás megengedheti magának? – De Vries ivott és csuklott. – Mindenki kockáztat, és bízik benne, hogy nem idelent dobja fel a bakancsot. Ha pedig mégis, bármire képes, hogy visszajusson a felvilágra.

– Járt már… odaát? – kérdezte Werther, hogy elterelje a témát.

– A Sztüx túloldalán? Nem – mondta De Vries. – Az már a rendes Alvilág. Hadész birodalma. Ez itt, amit mi nagyképűen gyarmatnak hívunk, nem kell neki. Szabadon keveredhetünk a lelkekkel, akik száz éven át kóborolnak ezen a parton, mire átengedik őket.

– Imádott Apollóniám már odaát van! – Werther támolyogva felállt. – Pedig Orpheuszként szálltam alá érte.

– Többé-kevésbé – mormolta a hollandus.

– Uram! – Werther felháborodottan De Vries felé bökött a mutatóujjával.

– Amikor Orpheusz lement az Alvilágba Eurüdiké után – mondta a hollandus zavartalanul –, énekével meglágyította Hadész és Perszephoné szívét. Ezért megengedték neki, hogy visszavigye a feleségét a felvilágra.

– Magam sem tettem másként!

– Ének helyett kicsengetett félmillió sztügiát a családi kasszából, hogy kivásárolja leendő nejét a halálból. – De Vries a fejét ingatta. – Tény, hogy ez valóban legendákba illő cselekedet. Ez az összeg még a gyarmati költségvetésben is meglátszana.

– Uram, elégtételt követelek! – Werther támolyogva felpattant az asztaltól. – Most azonnal!

– Ne legyen már marha. – A hollandus visszarántotta a székre, és körülnézett. Werthernek úgy tűnt, mintha a füstszerű alakok közelebb húzódtak volna. A halálukkor viselt szőrmekabátok és elnyűtt uniformisok enyhén áttetszőnek tűntek.

– Bár sikerült volna korábban megtalálnom! – Az önsajnálat hullámokban csapott végig rajta.

A József főherceg előre megszabott útvonalon közlekedett, hogy az utasok az Alvilág összes csodáját megnézhessék, egyúttal ne kerüljenek semmilyen veszedelmes vagy titkos helyszín közelébe. Werther viszont Acherónban elhagyta a kirándulócsoportot, hogy az ottani konzulátuson kiváltsa Apollónia szerződését. Úgy tervezte, hogy miután a gyűjtőtáborból kihozta a menyasszonyát, itt várják meg, amíg a luxusgőzös befejezi a lenti körutat, és elindul vissza, a felvilágra. Bár figyelmeztették, hogy az idő másként telik idelent, Werther mégsem aggódott. A bédekker rengeteg programlehetőséget kínált Acherón környékén, titokzatos templomokat és a lángoló Phlegeton-folyót, ebből aztán végül nem lett semmi. Az alvilági bürokrácia lassan működött, és mire a fiatalember megkapta a tekercset, amellyel Apollóniát hazavihette volna, a lány már elindult Hadész mélye felé. Nem maradt más lehetőség, Werther gyors csónakon Port Charónba ment, hogy még az utolsó állomáson utolérje.

– Addigra viszont szeretett menyasszonyom lelkében végleg kihunyt az élni akarás lángja. – Werther két kézzel markolta a poharat, és mohón ivott. A rum kellemes melegséggel töltötte el, ami aztán pillanatok alatt el is múlt, és maradt a borzongás.

A hollandus mintha mondani akart volna valamit, de meggondolta magát, és inkább töltött.

– Gondoljon arra, hogy most már végre hazamehet – mormolta végül. – A Pokolból.

Werther utólag csak arra emlékezett, hogy elindultak a hotel felé. Fekete, ablaktalan kőépületek sikátoraiban jártak, a fejük felett a nem létező ég vöröslött. Néhányszor úgy érezte, mintha formátlan árnyak követnék. A hideg falnak támaszkodva öklendezte fel a rumot, míg végül teljesen elgyengülve a homokba rogyott. Innentől De Vries támogatta visszafelé. Az olcsó szálloda kihalt volt és dohszagú. De Vries valamit magyarázott, de nem értette, mit. Nem is érdekelte más, csak az ágya.

Amikor még mindig részegen felriadt, azt hitte, álmodik. A lámpás fényében füstszerű, mégis valóságosnak tűnő alakok vették körül. Kopott felvilági ruhák lenyomatát viselték, olcsó szivar és gyűlölet szaga párolgott belőlük. Werther kiáltott, de nem érkezett segítség. Félig anyagiasult ujjak fogták le és matattak rajta, és hiába küzdött, letépték róla a láncot az obulussal együtt. Werther megpróbált utánuk csapni, de mintha a levegőt csépelte volna.

Aztán elájult.

Az orfeuszt De Vries mutatta be Werthernek, talán szánalomból, vagy azért, mert felelősnek érezte magát a történtekért. A fiatalember nevetséges hálát érzett a gesztusért. De Vries együttérzőnek tűnt, de nem kecsegtette semmivel. A konzulátus nem segíthetett rajta. Minden felvilági csak a saját obulusával létezhetett idelent, közölte a férfi hivatalnoknyelven. Anélkül ugyanolyan elveszett léleknek minősült, mint bármelyik halott.

– De mire mennek az én személyes obulusommal? – Werther lüktető halántékát masszírozta.

– Átkelnek a folyó túlpartjára – felelte a hollandus. – Hadészban csak az érmét nézik. Visszafelé úgysem jön senki.

Minden értelemben pokoli kijózanodás várt rá. Werther ekkor fogta fel, hogy talán örökre csapdába esett az Alvilágban. Gyomrában egyre nagyobbra gyűlt a csomó. Nem evett, nem ivott, csak gubbasztott az ágy szélén. Legszívesebben meghalt volna, de amikor rájött, hogy tulajdonképpen ez történt vele, szörnyű erővel támadt fel benne az élni akarás.

Ekkor kopogtatott be a boy a szobába azzal, hogy odalent várnak rá.

Az orfeusz a bárban ült. Werther olvasta a Berliner Tageblatt riportját ezekről a híres-hírhedt alakokról, aki lelkeket vittek ki a felvilágra, ezért harcedzett, marcona férfira számított, egy Afrika-vadászra vagy sebhelyes katonatisztre. Enyhe csalódottsággal nyugtázta, hogy egy komoly arcú, sudár, meghatározhatatlan korú nő várt rá. Vilhelmina „Mina” Eckhart kalapja, zubbonya és bricsesze is fekete volt. Hosszú haja szigorú fonatban verdeste a vállát. Szegfűszeges cigarettát szívott, és obszidiánkés lógott az övén. Bemutatkozáskor érzelemmentesen mérte végig Werthert, mintha elszállítandó poggyász lenne.

– Ne vesztegessük az időt. – Halkan, de figyelmet parancsoló hangon, enyhén amerikai akcentussal beszélt németül. – Van elég sztügiája a szerződéshez?

– Azt hittem, itt nem telik az idő – mondta Werther meglepetten.

Mina Eckhart vállat vont.

– Nem úgy, mint odafent, de telik. És magának nagyon kevés maradt belőle.

Werthernek pont annyi váltópénz akadt a tárcájában, hogy leszámolja a kellő összeget.

– A díja miatt ne aggódjon – mondta sietve a nőnek. – Már üzentem a postagőzössel odafentre. Athénból sürgönyöznek atyámnak, aki intézi az anyagiakat.

– Jó – mondta Mina Eckhart. Gyönyörű szeme volt. Werther elhessegette a gondolatot. Teljesen elment az esze? – Egyelőre ne ezzel foglalkozzon.

– Itt van a szerződés? – kérdezte Werther mohón.

Az orfeusz a köpőcsészébe pöccintette a csikket, és a zubbonya zsebéből előhúzott egy csontból faragott hengert, amelyen cirkalmas betűkkel Werther neve állt.

– Sablonalku Hadész, maga és a Khthonikus Hatóság képviselője között. Ez utóbbi lennék én. Semmi különös nincs benne.

Werther kitekerte a pergament, és átfutotta a szöveget.

– Ez micsoda? – kérdezte egyszer csak értetlenül, és a nő felé fordította a lapot. A szerződés aljára mutatott, ahol az Illetékes hatóság által kiszabott feltétel sor alatt kusza jelek hemzsegtek, mint vonagló kukacok. Egyszerre voltak betűk és rajzolatok, érzések és álmok és homályos emlékek. Már attól megfájdult a feje, hogy megpróbálta felfogni, mit lát.

– Oda van írva. – Mina Eckhart belekortyolt a söröspalackba. – Egyetlen feltételnek kell megfelelnie a kiúton. Ha azt megszegi, itt marad örökre. Sablonszerződés.

– De hiszen fogalmam sincsen, mi van a tekercsre írva! – Wertheren eluralkodott a pánik. Tényleg olyan volt az egész, mint egy rémálom.

Mina Eckhart vállat vont.

– Igen, ez ilyen. – Felhajtotta a sör maradékát. – Szedje össze a holmiját. Indulunk.

Werther felállt.

– Hány lelket juttatott ki eddig? – kérdezte.

– Ne aggódjon – felelte a nő. – Minden rendben lesz.

Werther nem tudta volna pontosan megmondani, miért, de hitt neki.

Sztüx templomvárosának öröklángjai békésen hunyorogtak a füstködben. Nagyon rövid utat tettek meg Port Charónból idáig, mégis mintha egy másik világba jutottak volna. Itt jóval világosabb volt, de Werther visszakívánta a vöröses derengést. A hamis napkorong ocsmányul puffadozott a fejük felett, mindig ugyanott, mintha gigászi szöggel erősítették volna az égre.

A Port Charónban szerzett rozoga bárka utolsó erőfeszítésével kikötött, és hörögve leállt. Mina Eckhart magára hagyta Werthert egy kikötői csapszékben, hogy kiderítse, miként juthatnak tovább. A fiatalember nem először láthatta, milyen babonás tisztelettel bánnak a nővel a helyi élők, és elszégyellte magát, amiért első gondolata a csalódottság volt.

Mina Eckhart gondterhelt arccal tért vissza.

– A forrásvidék felől megindult az árhullám – mondta. – Felejtsük el a hajóutat.

– Akkor mivel megyünk tovább? – Werther ismét szégyenletesen tájékozatlannak érezte magát. Utazás előtt átlapozta ugyan a bédekkert, de szinte semmire sem emlékezett belőle.

A nő fogta a kését, és hullámzó, szabálytalan félkört karcolt az asztallapba.

– A Sztüx-folyó összesen kilenc kanyart tesz meg semmiránt, mire elér az Alvilág legmélyére, a forráshoz, ahol Hadész palotája áll. Jelenleg a kaputól számolva a harmadik kanyarban vagyunk. Ha átvágunk a szárazföldön, vissza Acherónig, van esélyünk. – Az orfeusz egyenes vonallal összekötötte az egyik beöblösödést a vonal végpontjával.

– Ez nem veszélyes? – Werthernek csak annyi rémlett az útikönyvből, hogy nem véletlenül nem foglalkozott a gyarmat belső területeivel.

– Nagyon is – mondta Mina Eckhart az aggodalom legcsekélyebb jele nélkül.

– Veszélyesebb, mint az áradás? – kérdezte a fiatalember.

– Nem – felelte a nő. Werthert elfutotta a méreg.

– Történt már olyan, hogy értelmesen felelt egy kérdésre?

– Tett már fel kérdést, amire értelmes választ várt?

A fiatalember nagyot nyelt. Mina Eckhart a karcolt vonal túlvégére bökött.

– A Sztüx-folyó áradáskor magával sodorja a múlt hordalékát. Higgyen nekem, nem szeretné saját bőrén megtapasztalni, milyen az. Rendszeresen ki kellene kötnünk, hogy megvárjuk, amíg elvonul egy-egy árhullám. Mire így a határhoz érünk, maga tényleg halott lesz, nem csak papíron minősül annak.

Werther még mindig nem teljesen értette, miként telik idelent az idő, de kezdte felfogni, hogy ősöreg rítusok, szabályok és törvényszerűségek uralják Hadész világát. Belekábult a felismerésbe, milyen fogalmatlanul és tudatlanul vágott bele ebbe az őrült vállalkozásba.

– Elnézést – motyogta, és magát is meglepte, milyen őszintén gondolja ezt. – Előbb jár a szám, mint az eszem.

– Igen, feltűnt – mondta az orfeusz, és a vállára kapta viharvászon zsákját.

Intett, és szó nélkül elindult a fekete porral borított utcán.

Obszidiánkéssel törtek maguknak utat az élőhalott erdőben. Werthernek elképzelése sem volt arról, mióta botorkálhattak a fák között. A vadon a templomváros határában kezdődött, és tíz lépés után úgy érezte, ennél többet képtelen megtenni. Azóta megállás nélkül úton voltak.

Kezdetben Mina Eckhardt haladt elöl, aztán Werther kezébe nyomta a kését. A fiatalember olyan elszántsággal csépelte az indákat, hogy pillanatok alatt kifulladt. Az orfeusz kikapta a kezéből a pengét, és újra átvette a vezetést. Werther próbálta ellesni a mozdulatait, és miután váltottak, valamivel eredményesebben dolgozott. Ettől még ugyanúgy kimerült.

A lombtalan fák halottnak tűntek, de ágaik alattomosan kapkodtak utánuk. Kérgük tejszerű ködöt izzadt, ami bokamagasságban elfedte a gyökereket meg a bokatörő gödröket.

Kínkeservesen haladtak előre.

A lecsüngő indák lecsupaszított izomkötegekre emlékeztettek. Tüskéik nem Werther testét, hanem a lelkét tépték meg, és a véresre mart emlékekből gondolatok fakadtak. Werther arcán könnyek csorogtak. Többször térdre rogyott, de az orfeusz felrángatta a földről.

Mina Eckhart úgy menetelt előre, mintha nem is ember, hanem gép lett volna.

A rettenetes erdő legsötétebb részén Werther azon kapta magát, hogy megállás nélkül Apollóniáról beszél. A bécsi iparosok báljáról, ahol először táncoltak, a spanyol lovasiskoláról és az irodalmi szalonokról, ahova mindig elkísérte, még a tervezett esküvőjükről is. Minden emlékben ott volt a veszteség, kétszeresen is, mert először a Halál, másodszor pedig Apollónia akarata választotta el őket, és Werther ezért egyformán haragudott mindkettőjükre. Valamiért úgy érezte, hogy Mina Eckhartnak nyugodtan mesélhet róla, és minél többet mesélt róla, annál kevésbé fájt.

Az orfeusz nem kérdezett semmit. Néha előhúzott egy iránytűre emlékeztető szerkezetet, amelyen négy mutató forgott minden látható logika nélkül. Megesett, hogy merészen módosított az irányon. Máskor folytatta az utat előre.

Amikor Werther már úgy érezte, hogy ha még egy lépést kell tennie, összecsuklik, megálltak. Egy hatalmas fa odújába húzódtak be pihenni. Nem gyújtottak tüzet. Werthernek furcsa érzés volt egy idegen nővel osztozni a szűk helyen. Mina Eckhartot láthatóan egyáltalán nem feszélyezte a dolog. Szárított húst rágcsáltak, és keserű vizet ittak a kulacsból.

– Miért nem köt minden halott alkut? – kérdezte váratlanul Werther. A nő nem válaszolt rögtön.

– A legtöbben nem is tudnak róla, vagy túl későn fognak hozzá – mondta végül. – Hadész amúgy is csak hivatásos orfeuszokkal alkuszik.

– Akkor miért nem fogad mindenki orfeuszt?

– Kevesen vagyunk. A Hatóság megválogatja, kit alkalmaz. Mi pedig megválogatjuk, kiket próbálunk meg kijuttatni.

Werthert váratlan melegség öntötte el.

– Elárulja, mivel győztem meg?

– Maga még él – felelte a nő. – Az mindig egyszerűbb.

Werther kellemes érzése ugyanolyan gyorsan illant el, ahogyan jött.

– Vagy a gazdagok itt is előnyt élveznek – jegyezte meg váratlan rosszindulattal.

– A díjazás mindig egyedi – felelte a nő, és cigarettára gyújtott. – Nem minden a pénzről szól.

– Ha már itt tartunk, még mindig nem tudom, mennyit kér.

Mina Eckhart legyintett.

– Nincs itt az ideje.

Hallgattak.

– Miért lett orfeusz? – kérdezte Werther kicsit később, hátha sikerül oldania a rossz hangulatot. – Miért csinálja ezt?

– Kalandvágyból – válaszolta Mina Eckhart kurtán. Az indákon túl öklendező, ocsmány hang hallatszott. A nő a térdére fektette a kését, és a sötétbe meredt.

Werther nem faggatózott tovább.

Nem létezett más, csak a hideg, Werther csontjaiban, a koponyájában, a szívében. Mina Eckhart gúlába rakta a spirituszkockákat, és szabadalmaztatott vihargyújtójával tüzet csiholt alattuk. Werther mohón a parányi láng fölé hajolt, és a tenyerét melengette.

Kopár, színtelen síkságon jártak. Nem emlékezett rá, mikor hagyták el a tüskék erdejét. Az égboltról eltűnt az undorító napkorong. Örök nappal helyett állandó éjszaka volt. Spirálformába tekeredő csillagképek szikráztak a fejük felett.

Wertherben szétáradt a meleg. Csodálkozva állapította meg, milyen egyszerű dolgok képesek boldoggá tenni. A megkönnyebbülés fecsegővé tette. A neveltetéséről mesélt, az álmairól, a verses drámájáról, amelyen évek óta dolgozott. Apollóniát nem említette. Őszinte meglepetésére a menyasszonya fokozatosan fájdalmas emlékké halványodott.

Mina Eckhart nem szólt, csak néha bólintott. Ennek ellenére Werther egyre biztosabbra vette, hogy kizárólag orfeuszi szerepe miatt ilyen tartózkodó. Határozottan úgy érezte, hogy a folyamatos megpróbáltatások egyre szorosabban összekovácsolják őket.

Váratlanul kiszaladt belőle a kérdés, amely már foglalkoztatta egy ideje.

– A mítoszok szerint Hadész egyetlen feltételt szabott Orpheusznak. Útközben nem fordulhatott hátra, és nem nézhetett a feleségére. Ezt Orpheusz nem volt képes betartani, ezért Eurüdikének vissza kellett térnie a holtak közé.

Mina Eckhart átható pillantással meredt rá.

– Igen – mondta végül. – Talán meglepi a vallomásom, de ismerem a történetet.

– Nem Eurüdiké vállalta az alkut, hanem Orpheusz. Jelen esetben én vagyok Eurüdiké helyzetében, mégis nekem szabnak feltételt.

– Akad azért pár alapvető különbség – jegyezte meg Mina Eckhart némi éllel. – Egyrészt Eurüdiké már halott volt. Maga nem az. Még.

– Még – ismételte Werther.

– Másrészt az alvilági alkunál kevés komolyabb dolog létezik. A feltétel azért van, mert próbára teszi az önuralmat, a bizalmat, az akaraterőt. Személyre szól. Az én klienseim nem a házastársaim, szeretőim, rokonaim. Nem tudok róluk semmit, csak azt, hogy itt ragadtak. Mekkora tétje lenne, ha én fogadnék meg bármit a lelkükért? A régi módszer nem működött, hát váltani kellett.

– Mennyire volt nehéz rávenni az Alvilágot, hogy változtassanak a szokásaikon?

Talán csak a pislákoló tűz mellett tűnt így, de Mina Eckhart mintha nagyon haloványan elmosolyodott volna.

– Amikor a National Geographic zsurnalisztája eljutott Hadész palotájába – mondta –, és rácsodálkozott, hogy a fekete márványcsarnokokban gázvilágításra cserélték le a fáklyákat, azt írta, hogy az Alvilágba nehezen jut el a fejlődés, de legalább mindig egy nemzedékkel le van maradva.

Werther bólintott. Valami zavarta, de nem tudta volna megmondani, micsoda. Úgy érezte, a nő nem adott teljes választ.

A 14-es számú kereskedelmi állomás épülete egy kalyiba volt a Phlegeton partján. A Sztüx mellékfolyójának felszínén lángnyelvek lobogtak, és torokkaparó bűz terjengett. A móló cementlapjai közül olajos nyálka bugyogott fel a földből. Generátor dohogott, füzérre erősített égők hunyorogtak. Körülöttük halott lelkek hordták a partra a Brit Khthonikus Társaság ládáit egy hajóról. Werther még mindig nem értette, hogyan képesek a félig testetlen jelenések tárgyakat emelni. Az orfeusz egyszer elmagyarázta, hogy az Alvilágra rá lehet kényszeríteni a materialista gondolkodást, de arra nem tért ki, miért maradnak szilárdak a gőzhajók vagy a fentről érkezett áru.

Az állomáson poste restante üzenet várta. A sürgönyt Bécsben adták fel, a szövegét Athénban írták át papírra, majd a levelet lehozták a csatornán, és Acherónból minden állomásra küldtek belőle egy másolatot, hátha valahol utoléri Werthert. A gyarmati kapcsolattartás bizonytalan volt, de legalább drága.

– Szerencséje van – mondta a bajor postamester. – Még éppen elindultak a levelek semmiránt, mielőtt Acherónban elkezdődött a tánc.

Werther rettenetesen émelygett, és minden porcikája fájt. Az orfeusz magára hagyta a csomagok mellett, amíg az egyik bárka kapitányával tárgyalt a további útról.

– Miféle tánc? – kérdezte, és rágyújtott utolsó cigarettájára. A felvilágon még a füstjét is utálta, de itt rákapott a helyi kapadohányra. Ebből legalább érzett valamit. Az ital és az étel egy ideje teljesen ízetlennek tűnt. Ezt egyszer megemlítette az orfeusznak is, aki ugyan nem szólt semmit, de Werthernek nem tetszett az arckifejezése.

– Hát megint kitört a munkáslázadás – mondta a német, mint aki egy különösen ostoba embernek magyaráz. – Amíg vissza nem szorítják őket, addig se ki, se be Acherónba.

Werther ezután nem tehetett mást, végighallgatta a postamester kiselőadását. A Sztüx-csatornát mindkét világban egyszerre építették, fent nincstelen európaiak, lent bolyongó lelkek. Akik a felvilágon az életüket adták az európaiak grandiózus álmáért, de nem tudták előre kifizetni a révészt, a túloldalon folytatták a robotolást, amíg meg nem keresték a lélekkomp árát. Ez állandó feszültséghez vezetett az obulus nélküli elveszettek és mindenki más között, ezért az acheroni gyűjtőtáborban rendszeresek voltak az összetűzések.

Werthernek nagy nehezen sikerült megszabadulnia a bajortól. Lerogyott az orfeusz zsákjára, és émelyegve széthajtotta az üzenetet.

Kedves fiam, Werther!

Amikor hírét vettem, hogy aláírásomat meghamisítva tetemes mennyiségű pénzt vett fel a nevemben, és elindult erre az ostoba kalandra, egy pillanatra szinte büszkeséget éreztem keblemben. Felismerni véltem nyámnyila ivadékomban azt az életrevaló senkiházit, aki valaha magam is voltam, mielőtt Európa leghatalmasabb embere lettem. Azonban elégedettségem nem tartott sokáig. Kétségbeesett üzenetéből ítélve természetesen ezt a vállalkozását is elbukta, mint minden mást.

Tudom, szívtelen gazembernek tart majd, de nem vagyok hajlandó kihozatni a pokolból. Fogja fel leckének. Ha önerőből kijut, valóban férfinak nevezheti magát. Méltó lesz arra, hogy fiamnak szólítsam, és hálatelt szívvel szoríthat velem kezet, amiért maga helyett meghoztam ezt a nehéz áldozatot. Ha pedig nem, jobb is így, a világtól távol elmúlni. Legalább nem hoz szégyent családunk nevére.

Sok kitartást kíván atyja,

Gróf Rudolph Alphonse Franz Bornemissza-Krupp

Werther még egyszer elolvasta az üzenetet, majd indulatosan gombóccá gyűrte, és elhajította a lapot. Leküzdhetetlen sóvárgás támadt benne egy cigaretta után. Az orfeusz zsákjába túrt, ahol Mina Eckhart a tartalékait tartotta.

Azonban ezüsttárca helyett egy fekete csontból faragott hengert húzott elő. Cirkalmas betűkkel Wilhelmina Aurelia Eckhart neve állt rajta.

– Szerencsénk van – szólalt meg a háta mögött az orfeusz, és Werther kiejtette a kezéből a tekercstartót. – Indul egy bárka Acherónba.

Mina Eckhart rezzenéstelen arccal lehajolt a csonthengerért. Werther hallgatott. Ha a nőnek is saját szerződése van… Fantáziája a legváltozatosabb lehetőségekkel állt elő. Mina Eckhart, a tragikus hősnő? Az obulusát kockán elvesztő kalandor? Esetleg áldozat, vagy éppen egy vezeklő gonosztevő? Annyi mindent akart kérdezni tőle, és nem tehette. Előbb be kellene vallania, hogy mégsem tud fizetni. Akkor viszont elválnak az útjaik, és ő valóban, véglegesen meghal, ilyen közel a céljához.

Nem árulhatta el az igazat.

Werther rettenetesen gyűlölte magát. Az apja jól mondta. Nemcsak egy senkiházi, de még ahhoz képest is alávaló, gyenge és gyáva.

Mina Eckhart a zsákba csúsztatta a hengert, és rágyújtott.

– Néhány bolond megkísérel átsurranni az acheróni blokádon. – A móló felé biccentett. – Velük tartunk.

Valahogyan csak lesz, győzködte magát Werther, miközben követte. Ha hazaér, busásan kárpótolja a nőt. Nem mert belegondolni, miként, mert tudta, hogy valószínűleg csak áltatja magát. Talán ki sem jut innen. Szédült, és minden tagját gyengének érezte.

Az a három bolond felvilági, akik megkíséreltek átsurranni a blokádon, egy motoros bárkán vitték őket. Már visszacsorogtak a Phlegetonról a Sztüx vizére, amikor Werther testén kiütköztek az árnyéktumorok gennyedző csomói.

– Kharónika. – Mina Eckhart arckifejezése rácáfolt nyugodt hangjára, és Werther most először ijedt meg igazán. – A halálhoz nem szokott szervezet reagál így arra, hogy már nem szabadna élnie. Késésben vagyunk.

A helyzet rohamosan romlott. Amíg Werther mozogni bírt, tinktúrával ecsetelte a kinövéseket, utána pedig öklendezve támaszkodott a fedélzet korlátján. A folyó állandóan változó szalagján lélekvonták és gyásztankerek sodródtak. Werther didergett az alvilági láztól.

Néha aludt, néha nem, és egyre kevésbé tudta megkülönböztetni egymástól a két állapotot. Mina Eckhart nem tágított mellőle, és Werther szánalmas erőfeszítéssel kapaszkodott a jelenlétébe. A matrózok messzire elkerülték a váladékozó, őrjöngő fiatalembert. Önutálattól eltelve hagyta, hogy a nő ápolja.

– Miért csinálod ezt? – kérdezte egyszer rekedten. – Miért vállalod ezt a terhet?

– Orfeusznak lenni nem választás kérdése.

– Nem maradt pénzem kifizetni a díjadat. – Werther azt hitte, meg fog könnyebbülni a vallomástól, de nem érzett semmit. – Apám kisemmizett.

– Tudom. – Mina Eckhart nedves kendőt szorított a homlokához. – A postamester megmutatta az üzenetet.

– És nem hagytál magamra.

Mina Eckhart sóhajtott.

– Még mindig azt hiszed, hogy minden a pénzről szól.

– Mi voltál te odafent? – kérdezte Werther halkan. – Irgalmasnővér?

A nő kurtán, örömtelenül felnevetett.

– Nem – felelte. – Aviátor, felfedező és spiritualista. Most pedig már csak ez maradt.

– Miért nem térsz vissza a felvilágra?

– Bár tehetném – felelte Mina Eckhart, és faképnél hagyta Werthert.

A bárka néha mintha visszafelé haladt volna. Máskor egyáltalán nem mozdult, hanem a part kúszott előre kétoldalt borzalmas lassúsággal. Rhadamanthüsz csarnokához mintha heteken át közeledtek volna. A gigászi kőpalota körül bogarakként rajzottak az ítéletre váró lelkek.

– Hagyj itt! – kérlelte Werther Minát könnyes szemmel. – Közéjük tartozom. Halott vagyok. Mindig is az voltam. Legyen már vége!

Az orfeusz rettenetes arccal meredt rá.

– Miért gondolod, hogy ez rólad szól? – sziszegte. – Miért hiszi mindegyik, hogy minden kizárólag róla szól? Miért kell mindig nekem vonszolnom benneteket? – Szörnyű erővel szorította meg a karját. – Téged most már nem veszíthetlek el! Ilyen közel nem bukhatok el!

Werther magával vitte a nő haragját a következő lidércnyomásába, ahol az orfeusszal álltak a Sztüx forrásánál. A folyó minden egyes loccsanása egy szó volt, olyan nyelven, ami a Földön sohasem létezett.

– Azt hiszem, tudom, mi áll a szerződésedben – mondta neki Werther.

A nő nem szólt semmit.

– Nem muszáj mindenkit a legvégéig elkísérni. – Werther sóhajtott. – El kell vinned őket odáig, ahonnan maguktól kijuthatnak. Ha nem tanulnak meg egyedül járni, sohasem élnek túl a felszínen. Meg kell bíznod abban, hogy eleget tettél értük.

A nő nem szólt semmit.

– Szeretlek, Mina – mondta Werther.

– Sajnálom – mondta Mina Eckhart.

– Köszönöm, amit értem tettél.

Mina Eckhart válasz helyett megszorította a kezét.

Werther felriadt. A lázát mintha elfújták volna.

A bárka kikötött egy névtelen átrakodónál, hogy vizet vételezzenek. Konduló hang hallatszott, és váratlanul eltűnt a napkorong az égről. Most először fordult elő, hogy Mina Eckhart olyan mélyen aludt, hogy semmi sem bírta felébreszteni. A kimerültség még ezen a rettenthetetlen nőn is kifogott.

Werther összeszedegette a holmiját. Minden mozdulat fájt, de a kábasága eltűnt.

– Menjetek ki a folyó közepére – mondta a matrózoknak. – Bármivel fenyeget, ne hagyjátok, hogy utánam jöjjön.

Mina Eckhart álmában furcsán védtelennek és fiatalnak tűnt. Werther sután intett neki, majd úgy surrant le a partra, akár egy tolvaj.

Acherón egyszerre volt végtelenül messze és nagyon közel.

Werther örök éjszakában vándorolt. A kimerültségtől állandóan zsongott a feje. Egyszerre viszketett a bőre és a lelke. Portölcsérek kavarogtak a monolitok között, néha felsejlett a ködben egy málhákkal megrakott karaván.

Werther ment tovább.

Iszonytató mocsárban gázolt. Denevérszárnyú thanatosok repkedtek körülötte, és csettegve ízlelgették a félelem kipárolgását. Többször felbukott a nyúlós iszapban. Piócák szívták el a gyerekkori emlékeit, és visszatért a láza.

Werther ment tovább.

Egy ideig mintha az orfeusz kísérte volna a lápban. Veszekedett vele, szidta azért, mert cserben hagyta. Könyörgött és hízelgett neki, aztán eltűnt.

Werther ment tovább.

Ősi szentélyek romjai között járt. Ezeket nem emberi kezek emelték. Árnyékok motoztak a mély üregekben, és őt szólongatták. Némelyik az apja hangján beszélt, és segítséget kínált.

Werther csak ment tovább.

Konokul küzdötte magát előre a kavargó porban.

A távolban végül felparázslott Acherón, és egyre nagyobbra nőtt. A francia, német és angol erődökből fényszórók pásztázták a folyó vonagló hullámait. A gyűjtőtábor felől géppuskák kelepeltek.

Werther madárijesztőként hagyta el a bárkát, és támolygó csontvázként érkezett meg a peremvárosba. Nem lógott ki az utcákon tolongó rémálmok közül.

Ment tovább.

Acherón maga volt a káosz. Katonák oszlatták a lázongókat, valahol sziréna vonyított. Werther szerzett egy puskát, és a tussal csapkodva küzdötte magát előre. A kikötő felé tartott, ahol ragyogó ékszerdobozokként ringatóztak a felvilági hajók.

Maga sem tudta, hogyan, de eljutott a partra. Szerencséje volt. Az egyetlen felvilágra induló hajó, a Queen Victoria még a révkalauzra várt. Amikor Werther feltámolygott a fedélzetre, összefutott körülötte a személyzet.

Előásta a csonthengert, kihalászta belőle a pergament, és a meghökkent steward felé nyújtotta.

Még látta, amint a lap alján megvonaglanak a jelek. Az Alvilág nyelvén írt feltétel felizzott, és abban a töredékpillanatban, amíg hamufolttá nem foszlott, Werther pontosan tudta, mi állt benne. Ezúttal nem támaszkodhatsz senkire.

Felnevetett, és most már bűntudat nélkül hagyta, hogy felnyalábolják, és felvigyék az indulásra készülő hajóra.

Athénban napfényes tavasz volt. Werther az erkélyen ült, és a kellemes meleg dacára vastag takarót terített a térdére. Amióta visszatért lentről, a csontjaiból nem akart kiolvadni a hideg.

– Maga meg mit bámul? – kérdezte kedvesen a hollandust, aki olyan óvatosan fogott vele kezet, mintha attól tartana, hogy elrepeszti a csontját.

– Nem akarok hazudni – mondta De Vries, és elvigyorodott –, de fickósabb halottakat látni az acheróni táborban.

– Igyon teát. – Werther a porcelánkannára mutatott.

– Azt a löttyöt igya csak maga. – A hollandus elővett egy fémflaskát a zsebéből. – Nem én vagyok a beteg.

Semmiségekről fecsegtek, a tengerről, a városról, orvosokról. Az Alvilágról szó sem esett.

– Hoztam valamit magának – mondta De Vries, amikor már búcsúzkodott. Vászonbatyut helyezett az asztalra. – A József főherceg nemrég tért vissza a körútjáról. Miután ismét kikötött Athénban, a rakodószemélyzet ezt találta a fedélközben. Egy potyautasé volt, aki a ládák között bújt el még odalent. Egészen komfortos kuckót rendezett be magának. Kaviárt lopott a konyháról, és sokat dohányzott. Valószínűleg a kiszálló utasok között surrant le a hajóról, és azóta bárhol lehet.

Werther megvárta, amíg a vendég távozott, és csak utána bontotta ki a batyut. Sejtette, mit talál benne.

A fekete csonthengeren cirkalmas betűkkel Wilhelmina Aurelia Eckhart neve állt. Werther kihúzta a pergamenlapot, és átfutotta. Sablonalku volt Hadész, az orfeusz és a Khtonikus Hatóság között. A feltétel helyén elkenődött pernyefolt sötétlett.

Werther letette a pergament, és hátradőlt a széken.

Elégedetten sóhajtott.

Egyszerűen nem bírt betelni a napnyugta látványával.

RUSVAI MÓNIKA

BÉKE, AGYAGBÓL

Rusvai Mónika 1989-ben született, Piliscsabán él. Anglisztika szakon végzett, egyetemi évei alatt köteleződött el a fantasztikum iránt. Tündöklő című regénye 2019-ben jelent meg, második regénye, a Kígyók országa 2024-ben Zsoldos Péter-díjat nyert el. Novellái Az év magyar science fiction és fantasynovellái antológiasorozatban olvashatók.

A háború alatt egy zsidó lány agyagból gyúrt magának gyermeket. Egy éjjel átsurrant az apja szomszéd utcában álló műtermébe, amelyet kifosztottak a nyilasok, és örömmel fedezte fel, hogy a hűvös sarokban pihenő, nyers agyagtéglákat érintetlenül hagyták. A kötényébe rejtett néhányat belőlük, összefogta felettük a kabátját, és amíg hazagyalogolt a metsző hidegben, arra gondolt, most bizonyára úgy néz ki, mintha várandós lenne.

Ám később hiába gyúrta-maszatolta az agyagot a mosókonyha padján, a vágyott gyermek sehogyan sem akart formát ölteni. Előbb az anyag mutatkozott kevésnek, azután a lány is belátta, hogy komoly gondot jelentene neki egy csecsemő a számára kijelölt, apró lakásban, amelyen nyolc idegennel osztozott. Másnap éjjel mégis újra belopózott a bedeszkázott ablakú műterembe, majd újra és újra és újra, míg végül a mosókonyha padján egy nagyjából ötéves kisfiú teste hevert.

– Gyere! – szólongatta a lány. – Gyere, most már elég nagyra nőttél, gyere, elszaladunk olyan messzire, hogy kifogyjon a lábunk alól a világ!

A hideg agyag azonban nem reagált semmire.

Úgy tartják, egy prágai rabbi valaha Isten nevével keltett életre egy gólemet, ám a lány már minden névtől megundorodott, amellyel visszaéltek az emberek. Fogott hát egy légoltalmi röplapot, téglalap alakú darabkákra tépte, és olyan szavakat írt rájuk, amelyekre Isten híján szüksége lett volna: BÉKE, REND, OTTHON, MUNKA, BIZTONSÁG.

Hiába nyomkodta a cetliket a nedves agyagba, a gyermek nem mozdult. A lány egyre kétségbeesettebben szólongatta, majd, amikor már könnyek szöktek a szemébe a reménytelen próbálkozástól, végül annyi csúszott ki a száján:

– Fogadj szót!

Erre a fiú megmoccant. Felült, két kezét nyújtotta a szavakért, és úgy tömte őket a szájába, hogy a lányt közben egy pillantásra sem méltatta. Az első szó feltapadt a szájpadlásán a nyirkos agyagba, küszködve nyelte le, a második már gyorsabban csúszott, a további három pedig gond nélkül tűnt el a torkában. Addigra ugyanis átformálódott a teste: ínyében apró, fehér tejfogak csillogtak, nyakán a sápadt bőr alatt apró gégéje fel-le járt, füle mögül sötét hajtincsek kunkorodtak elő. Amikor az utolsó papirost is lenyelte, ránézett a lányra, és nagy, fakóbarna szeme úgy csillogott, akár a nedves agyag.

– • –

AGYAGGÓLEM.

Az emberek álmaiban gyakorta megjelenő agyagtestű gyermek. Egyesek szerint a papírra írt szavakat elnyeli, és a hozzájuk kapcsolódó kívánságokat teljesíti.

Javasolt eljárás: Az AGYAGGÓLEM szó testben való jelenléte ideológiailag semleges, ám amennyiben a szó rendszeres álmokat idéz elő, úgy az egyén potenciálisan veszélyessé válhat a dolgozó társadalomra. Fokozott megfigyelés javasolt.

– • –

Gyerekkoromban meg akartam találni a testembe rejtett szavakat. Hosszan ácsorogtam a sámlin a fürdőszobai tükör előtt, nézegettem magam; ha elestem, piszkáltam a sebet, levakartam a vart, máskor kihúzgáltam a szőrt az alkaromból. Aztán egy alkalommal a konyhai ollóval felsértettem a lábszáram a sípcsont mellett, ahol az egyik szót sejtettem. Akkor azt képzeltem, nyirkos agyagot találok majd a bőr alatt, ám a testemből vér fakadt, végigcsorgott a vádlimon. Apám rajtakapott, és amíg a sebet kötözte, végig kiabált velem – közben pontosan tizenhétszer használta a SZÉGYEN szót, amely a húsába ágyazódott a bal kulcscsontja alatt.

A másokban megbúvó szavakat ötéves koromtól fogva tökéletesen érzékelem. Az államvédelemnél arra is megtanítottak, hogyan kell kiolvasni őket a testből, míg végül a szavakkal együtt az élet is távozik. Az ilyen emberek döbbenettel az arcukon halnak meg – elvégre nem könnyű szembesülni azzal, mi mozgatta őket valójában.

A nevem Szakál Mihály. Harminckét éves vagyok, tavalyelőtt kerültem alezredesi rendfokozatba. Apám meghalt, anyám fél tőlem, mióta az államvédelemnek dolgozom. Nem hajlandó találkozni velem, de a pénz, amit havonta küldök neki, mégsem marad a postán soha. Nőtlen vagyok, de nem csak a nők kerülnek el. Ha valakit mégsem rémítene meg az egyenruha, az is gyorsan elkapja a tekintetét az arcom bal oldalán húzódó sebhelyről. Többnyire a munkámból adódó sérülésnek gondolják, pedig valójában gyerekkori heg: recés szélű, csúf.

Fekete autó hozott a Felvonulási térre. Az idei békenapon kerek évfordulót ünneplünk: éppen harminc éve ért véget a háború. Ennek tiszteletére lehántották a hirdetőoszlopokról az atomtámadással riogató plakátokat, a kövezetről pedig felszedték az állam ellenségeinek bűneit soroló, ázott szórólapokat. Ma vörös zászlókat virágzik a város, ahogy a felvonulók a környező utcákban összesereglenek, hogy aztán végigmeneteljenek a dísztribün előtt, amely fölött hatalmas betűkkel az állami jelszavak olvashatók: BÉKE, REND, OTTHON, MUNKA, BIZTONSÁG. Alattuk bekeretezett fényképek sorakoznak a szovjet főtitkárokról, akik talán sohasem néztek úgy ki, mint ezeken a felvételeken. Propagandakép persze készült a mi főtitkárunkról is, megcsodálható minden középületben, de itt, a felvonuláson, évente egyszer, élőben lehet megpillantani a kopasz feje búbját, és ha messziről, a tömegből nézi valaki, talán észre sem veszi, hogy mennyire öreg valójában.

Én a tribün mellett állok, a pártzászlók takarásában: a bazári hangulat álcája alatt csendben sorakozik fel a karhatalom.

– Éljen Rosenfeld elvtárs! Rosenfeld! Rosenfeld! – zúgja a tömeg, amint elhalad a főtitkár előtt.

A felvonulás résztvevőit a dekorációs bizottságok válogatják össze, ügyelve arra, hogy csak az előírt jelmondatok hangozhassanak el. Nincs nehéz dolguk, mivel az emberek testébe rejtett szavak azt is meghatározzák, mit képes kimondani a tulajdonosuk. Egy jól megválogatott tömeg tehát garancia arra, hogy a felvonuláson mindenki a rendszert éltesse. Az emberek jól kiordibálják magukat, aztán úgy mennek haza, mint akiket lekapcsoltak. Könyökölnek a konyhán a viaszosvászon fölött, és nem szólnak egész este semmit, csak italt töltenek.

Egyedül a vájárbrigádok nem kiabálnak, akiket a Földalatti Gyorsvasút építésére helyeztek át vidékről. „A dolgozó nép erejével a békéért!” – ez áll a táblájukon, mellette pedig, a kerület megnevezése helyett csak annyi, hogy F4, vagyis a Földalatti Gyorsvasút Négyes Számú Munkaterülete, amely hivatalosan egyik városrészhez sem tartozik. A vájárok tapsolnak a tribün előtt, úgy látszik, ennyit tudott kitalálni a dekorációs bizottság, hogy ne legyen túl feltűnő a némaságuk, de jelen lehessenek mint egy kiemelt beruházás élmunkásai. Nézem őket, ahogy elvonulnak. Fiatal, de fásult arcok, tagbaszakadt testek, többük nyakában vörös kendő, úgy menetelnek, merev derékkal, alig hajló lábakkal, mintha a beszédkészségük után a ruganyosságukat is elvesztették volna.

Miattuk vagyok itt. Holnaptól hat hetet kell majd eltöltenem a föld alatt, az F4-es munkaterületen, hogy megvizsgáljam, miért némultak el a vájárok – és jelentést kell tennem arról is, hogy ez a némaság kiterjeszthető-e a lakosság más csoportjaira feltűnő egészségkárosodás nélkül.

– • –

HÁBORÚ.

Népek egymás elleni harca, amely súlyos, fizikai fenyegetést jelent az egyénre és a dolgozó társadalomra egyaránt.

Javasolt eljárás: A szó testben való jelenléte gyakori; ha a szülőben megtalálható, nagy valószínűséggel a gyermekben is megjelenik. Államvédelmi szempontból kifejezetten kívánatos, mivel a testben jelen lévő HÁBORÚ szó olyan belső gátat képez, amely visszatartja az embereket az elégedetlenkedéstől. Ld. még: FÉLELEM.

– • –

Az Államvédelmi Zsebszótár tartalmazza azokat a szavakat, amelyek leggyakrabban fordulnak elő az emberi testben. Ezt a kabátunk belső zsebében hordjuk, a szolgálati fegyverünket ellenben jól láthatóan az övünkre csatoljuk, mert az átlagember a pisztolytól még mindig jobban fél, mint a szavaktól.

A többség azt hiszi, hogy az államvédelmi tisztek korlátlanul birtokolják a beszédet, de ez nem igaz. Gyakorta épp a legfontosabb dolgokat nem tudom kimondani – a szavak egyszerűen feltapadnak a szájpadlásomra, és makacsul odabent maradnak. Ilyenkor nem bánnám, ha a testem nemcsak a beszédemet, hanem a gondolataimat is korlátozná, ahelyett hogy hagyja őket őrülten kergetőzni a bőröm alatt.

– Maga megszokhatta már a föld alatti munkát, alezredes elvtárs – jegyzi meg szemtelenül Várnai, az F4 vezetőmérnöke. Pillantása végigsiklik az arcomon lévő sebhelyen.

– Nem értem, mire céloz – felelem megjátszott közönnyel, pedig tudom, rég híre ment már, hogy pincebörtönökben olvassuk ki a szavakat a politikai elítéltekből. Talán még azt is tudja, hány ember halála kellett a jelenlegi rendfokozatomhoz.

A gyorsvasút mérnöki irodájában vagyunk, egyelőre még a földfelszínen, és azért jöttem, hogy tájékoztatást kapjak az odalenti körülményekről. Mostanra szinte egy jól működő, apró várost alakítottak ki negyven méterrel a pártszékház alatt.

– A hármas szektorban tudunk egy szobát is biztosítani önnek – magyaráz tovább Várnai. – Az irodája egy folyosóval arrébb lesz, az F4/322-es. Remélem, tudja, hogy ezek alapvetően nem túl nagy helyiségek. Feltételezem, tájékoztatták arról, hogy az F4-es munkaterület… – Várnai hirtelen elhallgat. Amikor zavarában gyérülő hajába túr, észreveszem, hogy a kézfejében az ALÁZAT szó lapul meg a bőre alatt. Krákogni kezd, ajka szavakat formál, de egy hang sem jön ki a torkán.

Kiélvezem, hogy a teste nem hagyja neki kimondani a valóban fontos információkat, majd a szeme közé nézek, és kimondom én:

– Az F4 a főtitkár atombunkere. Évek óta ott él, valójában ezért ritkultak meg a nyilvános szereplései. És ahogy hallom, nem éppen rossz körülmények között. Na, de ne legyen úgy megrémülve, attól még, hogy képes vagyok ezt kimondani, én is aláírtam a titoktartási papírokat.

És ha beszélnék, a saját tiszttársaim olvasnák ki belőlem a szavakat, amelyekre én magam vak voltam egész életemben.

– • –

ALÁZAT.

A magasabb rangú személy által adott utasítások feltétlen elfogadása.

Javasolt eljárás: Bár látszólag a dolgozó társadalom rendjének fenntartását szolgálja, az ALÁZAT szó testben való jelenléte ideológiailag mégis kifogásolható. Kiderítendő az ALÁZAT motivációja.

– • –

A halál után agyaggá válik a testünk. Természetes halál esetén a folyamat nagyon lassan megy végbe, így hétköznapi emberek csak ritkán lehetnek tanúi. Nekem viszont minden alkalommal látnom kell, amikor kivezényelnek egy elítélthez. Olyankor nem én ölök. Nekem csak az áldozatban rejtőző szavakat kell határozottan kimondanom, mire azok a test ellen fordulnak, és kiszorítják belőle az életet. A kitágult szemeken, elnyílt szájakon sárszínűre dermed a rémület.

Irtózom az agyag érintésétől.

Már előre émelygek, amikor kiderül, hogy alagútfúrás közben, a munkaterületen kell találkoznom a vájárokkal. Amíg a rácsos felvonóban kucorgunk, Várnai főmérnök látható élvezettel riogat a keszonos bányászati módszer veszélyeivel – legalább addig is eltereli a gondolataimat az agyagos sárról, amelyben bokáig cuppoghatunk majd odalent. Az alagútfúrást ugyanis mesterséges túlnyomásban végzik, amely megakadályozza ugyan a talajvíz betörését a járatokba, jelentősen megnöveli viszont a légembólia kockázatát a normál nyomású térbe való visszatérés során. Azt csak a dokumentációból tudom (Várnainak ugyanis nincsenek szavai hozzá), hogy jelenleg az atombunkert a földalatti vasúttal összekötő nyomvonalon folynak a munkálatok. Ez a szakasz teszi majd lehetővé, hogy szükség esetén a pártvezetést föld alatti úton lehessen kijuttatni a városból. A vájárok abban a hitben dolgoznak, hogy szervizalagutat építenek – és természetesen az én valódi beosztásomat sem árulják el nekik.

Alászállunk. Odalent valóban agyagos sár borít mindent, baljóslatúan csillog a mennyezetre akasztott lámpák fényében. Ezen a szakaszon nagyrészt kézi szerszámokkal folyik a munka, a csákányok alatt meg-megcsikordulnak a kövek, egymáshoz zördülnek a vödrök, cuppognak a bakancsok, sustorogva ömlik a kifejtett törmelék a csillékbe. A vájárok száját egyetlen szó sem hagyja el, csak a fújtatásaik, nyögéseik hallatszanak néha. Ha feltétlen szükséges, gyors kézjelekkel kommunikálnak egymással, de egyébként olyan összehangoltan dolgoznak, mintha egyetlen hatalmas gépezet alkatrészei lennének.

A dolgozó ember akkor tud szavak nélkül teljes életet élni, ha napjainak minden része szabályozott, és e szabályozást mindenki ismeri, a normaszegést pedig mindenki megveti. Ilyen szigorú FEGYELEM mellett tudnak ezek a vájárok kiváló eredményeket felmutatni a munkaversenyben – mindössze ennyi olvasható a vájárok némaságáról szóló legutóbbi jelentésben. Korábban már három államvédelmis dolgozott az F4-en, mindegyikük azt a feladatot kapta, hogy találjon magyarázatot a vájárok fokozatos megnémulására. Egy halom iraton kívül egyebet azonban nem sikerült összeállítaniuk, az itteni aktáikat pedig egy „áthelyezve” feliratú pecséttel zárták le. Egyikük esetében sem derül ki, hogy később hová kerültek. Furcsállom azt is, hogy a jelentéseik szinte egyáltalán nem tartalmaznak konkrétumokat – bár, ha valóban csak ilyen propagandaszagú lózungokra futotta tőlük, akkor nem csoda, hogy elbocsátották őket.

Még arról sem találok államvédelmi adatot, hogy pontosan milyen szavak találhatók a három érintett brigád tagjainak testében. Ennek a feladatnak látok neki először: miközben érdeklődést színlelve téblábolok a vájárok körül, be-bepillantok a bőrük alá. Egyébként kedves emberek; az ebédszünetükben, a földfelszínen még a szalonnájukból is megkínálnak, én meg szinte már szégyellem magam, hogy arra használom a szemünket bántó, nappali fényt, hogy a húsukban megbúvó szavakhoz arcokat társítsak.

Barátságos kézszorításaik nyomán megül a bőrömön az agyag, még az esti zuhanyzáskor is úgy érzem, soha nem tudom ledörgölni teljesen.

– • –

FEGYELEM.

1. Azoknak az írott vagy íratlan szabályoknak a betartása, amelyek a dolgozó társadalom eredményes működését biztosítják és a BÉKE megőrzését segítik.

2. Az e szabályok által biztosított REND.

Javasolt eljárás: A FEGYELEM szó jelenléte az emberi testben ideológiailag kívánatos. Bizonyos szavakkal való együttállása ugyanakkor aggályos lehet. Ld. még: ALKALMAZKODÁS, MEGALKUVÁS.

– • –

Az őrületbe kerget az F4 légcserélő rendszerének állandó zúgása. A szobám kicsi, akár egy cella, ablaka nincs, nem is lehetne a föld alatt, így csak ülök esténként a sápadt neonfényben, és a vájárok aktáit tanulmányozom, meg fel-alá járkálok azon gondolkodva, vajon a halványsárga mennyezet fölött ugyanolyan vasszerkezet rejtőzik-e, mint amit a folyosón látni, és ha igen, akkor kell-e attól tartanom, hogy a fejemre omlik az a negyven méter vastag kő és agyag, amely a felszíntől elválaszt minket. Engem is ki fognak rúgni innen. Már harmadik hete élek idelenn, és még semmi érdemi következtetésre nem jutottam a vájárokat illetően. A bennük lévő szavak egyedül azt tükrözik, hogy gondosan válogatták össze őket erre a munkára: a FEGYELEM a többségben megtalálható, a brigádvezetőkben kivétel nélkül ott a SZORGALOM, némelyikben a KITARTÁS. Ezeket leszámítva kizárólag ideológiailag semlegesnek ítélt szavakat hordoznak, az egyetlen furcsa egybeesés a mindegyikőjükben jelen lévő AGYAGGÓLEM. Mintha még ezzel is rajtam gúnyolódna valaki.

Nyugtalanul alszom, mióta idekerültem, emiatt a harmadik hét végén feladom korábbi elhatározásomat, és beveszek két szemet az altatóból, amelyről egyszer már leszoktam. Ám ezúttal a gyógyszer ellenére is álmodom. Ugyanazt, mint mindig, ugyanazt, amitől évek óta próbálok szabadulni: háton fekszem a konyhaasztalon a szüleim házában, anyám fölém hajol, és miközben megnyugtató szavakat suttog, egy késsel sebzi fel az arcom, hogy kivágja a bőröm alól az egyik testembe rejtett szót.

Felriadok, és arra eszmélek, hogy egy hideg, pici kéz tapogatja az arcomat, és egy meglepően súlyos test nehezedik a mellkasomra. Kiabálva lerúgom magamról. Azt még érzékelem, hogy az ágy mellé zuhan, a következő pillanatban azonban már kint is vagyok a szobából, hunyorognak fölöttem a lámpák, hunyorgok én is, és egyre jobban szédülök, nekitántorodom a folyosó vasfalának. Akkor tűnik csak fel, hogy elnémult a légcserélő rendszer berregése.

A légszomjjal küzdve elvonszolom magam a következő elágazásig, rátenyerelek a vészjelző gombra. Végül két gázmaszkos altiszt talál rám, felvisznek a felszínre, a pártszékház orvosi szobájába. Az ablakok feketék, éjszaka van, ettől olyan érzésem támad, mintha még mindig a föld alatt lennék.

– Nekem három órával ezelőtt azt jelentették, hogy senkit sem találtak a szobájában – tördeli a kezét az orvos. – Kiürítették a szektorát, mert egy zárlat miatt leálltak a szellőztető motorjai. Hol volt?

Nem válaszolok, amúgy is alig lenne lélegzetem hozzá, de immár nem vagyok biztos abban, hogy véletlenül felejtettek el. És nem bízom többé a légcserélő rendszerben sem.

Oxigént kapok, hogy gyorsabban helyrejöjjek, és ahogy lélegzetről lélegzetre tisztul a tudatom, egyre akörül járnak a gondolataim,