Kristina Ohlsson

ÁRNYÉKBAN

Fordította: Torma Péter

A mű eredeti címe: Skuggläge

Copyright © Kristina Ohlsson, 2022

Published by agreement with Salomonsson Agency

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2024

Magyar fordítás © Torma Péter, 2024

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből részlet sem közölhető.

ISBN 978-963-614-749-5 (papír)

ISBN 978-963-614-750-1 (epub)

Megjelent az Animus Könyvek gondozásában, 2025-ben

Az Animus Könyvek a Central Kiadói Csoport tagja

Felelős kiadó: Marosi László

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja.

Szerkesztette: Joó Hajnalka

Felelős szerkesztő: Kukucska Zsófia

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit

Borítóterv: Beleznai Kornél

Tipográfia, e-book: Scriptor Kft.

Ragyogó napsütéssel és madárcsicsergéssel köszöntött be a nyár. Az egész országban a mediterrán hőségről beszéltek, amely még a nyugati partot is elérte. A hovenäseti lét harmonikusból paradicsomivá vált. Mindenütt kis fagyisbódék nyíltak, és a Reso strandon elindult az úszásoktatás. Ezzel egy időben elstartoltak a vitorlástanfolyamok is, amiket a Hovenäseti Vitorlásegyesület szervezett minden évben, és amint az összes nyaraló megérkezett, az össznépi éneklés is kezdetét vette az Österparkban.

Egyszóval ezen a nyáron igazán pompás volt a hangulat a faluban, ám ekkor belopózott a köd. Az emberek először csak a fejüket rázták. Ragyogó idő van, ugyan mit számít egy kis köd? Csakhogy hamarosan olyan sűrű homály ereszkedett a környékre, amilyenről az ősi regék szoktak írni, és ez már kezdte elgondolkodtatni az embereket.

És ez így ment tovább. Hol hét ágra sütött a nap a felhőtlen égen, hol meg olyan sűrű volt a köd, hogy az ember a kinyújtott kezét is alig látta benne. Mindenki egyetértett abban, hogy az ilyesmi nagyon szokatlan. Ennyi köd ilyen rövid idő alatt.

A nyár pedig ettől kezdve csak jött és ment. Egyszer ott volt, máskor nem. Olyan volt, mintha valaki hol bekapcsolná az évszakot, és ráengedné a vidékre a napfényt, hol meg kikapcsolná, és küldené a ködöt.

Ebben a különös időszakban történt, hogy a felszínre bukkant a múlt.

Valaki ezt a pillanatot találta alkalmasnak arra, hogy felfedjen egy több évtizedes titkot, és ezzel kezdetét vette a dráma.

Senki nem vette észre, mi történik, amíg fenekestül fel nem fordult minden.

Senkit sem figyelmeztettek, és senkit sem kíméltek.

Ahogy újra rátelepedett a falura a köd, úgy nőtt a hovenäsetiekben a feszültség. Honnan tudják, hogy kiben bízhatnak? És mibe kerülne vajon az igazság azoknak, akik kétségbeesésükben az egész életüket annak áldozták, hogy elrejtsék a múlt borzalmait?

JÚLIUS 20.

„Egy sötét, súlyos árnyék”

Ahogy elhagyta a Nordens Ark állatkertet, még sűrűbb lett a köd. A GPS szerint még tizenhárom kilométer volt hátra Hovenäsetig, és alig tizennégy perc kellett hozzá, hogy odaérjen.

Vilhelm sóhajtott.

Világos volt, hogy a GPS nem tud a ködről. Harmincöttel vánszorgott egy olyan úton, ahol hetven lett volna a megengedett legnagyobb sebesség, de még ezt is túl gyorsnak érezte. Tart, ameddig tart. Ha már eddig eljutott, nagy hülyeség lenne mindent tönkretenni azzal, hogy lehajt az útról.

A szokásosnál erősebben markolta a kormányt, és azon kapta magát, hogy vezetés közben előrehajol, mintha úgy jobban látna. Hangtalanul felnevetett. Úgy viselkedett, mint a nagyapja, aki a kelleténél legalább tíz évvel tovább ragaszkodott az autóvezetéshez.

Megtörölte a homlokát.

Valami gond volt a fűtéssel. Nem lehetett kikapcsolni, úgyhogy a kocsiban egész idő alatt dögmeleg volt. Most, hogy ilyen lassan haladt, legalább lehúzhatta pár centire a vezető- és utasoldali ablakot, de amikor az autópályán jött, ettől olyan hangosan süvített a menetszél, hogy muszáj volt csukva tartania őket.

Rohadt tragacs.

Valaki mástól kellett volna kölcsönkérnie az autóját. Ezzel a ronccsal szégyellt mások szeme elé kerülni.

Vilhelm némán káromkodott magában.

A ködtől minden olyan álomszerű volt, hogy libabőrös lett a karja. Egy útjelző táblán azt olvasta, Askumhöz közeledik. Ezzel egy időben a GPS közölte vele, hogy hamarosan balra kell fordulnia a Hallindenvägenre. A sűrű ködtől szinte semmit sem látott a környező tájból. Jobboldalt mezőt sejtett, balra pedig mintha időről időre valami víznek látszót hagyott volna el.

Nem először vezetett el Hovenäsetbe. Tudta, milyen gyönyörű az út az utolsó kilométereken. Látta, hogyan vált ruhát a természet ősszel, télen, tavasszal és most nyáron. Egy egész évet tett bele ebbe a projektbe, és most már látni vélte az út végét.

Micsoda év volt!

Milyen rohadt küzdelmes.

De mégis eljutott idáig.

Vilhelm még erősebben markolta a kormányt.

Ez nagyot szól majd – rohadt nagyot.

Megnézte a GPS-t. Már majdnem megérkezett, bár kicsit később, mint ahogy megbeszélték.

Bizsergést érzett a hasában.

Közel járt. Egész testében érezte.

A köd szorosan körülfogta az autót. Délután három felé járt, de a fehérség elmosta a határokat nappal és éjszaka, nyár és tél között. A valóságnak a kocsi előtt öt méterrel vége szakadt. Utána mintha csak fehér füst gomolygott volna.

Elgurult a Hovenäsetet jelző tábla mellett.

Balra indexelt, és befordult a Lerdalsvägenre, a faluba vezető hátsó útra.

Lassan hajtott át a településen.

A fehér házak kísértetekként bontakoztak ki a ködből. Mintha híg tej árasztotta volna el az üdülőparadicsomot.

Mindjárt megérkezik. Mindjárt egy lépéssel közelebb kerül a régóta nem bolygatott igazsághoz.

– Szamócás pite – mondta August Strindberg.

Az íróasztalánál ült a kungshamni használtcikk-kereskedésében, és várakozásteljesen nézett Mariára, aki a csípőjével óvatosan az egyik magas könyvespolcnak támaszkodva állt előtte. Nyári ruhája szürkéskék színű volt, és röviddel a térde fölött ért véget. A kezében egy ifjúsági regényt tartott, amit a polcról vett le.

És bizonytalannak tűnt.

– Olyan már van, nem?

– Persze hogy van már szamócás pite – felelte August, és nem tudta teljesen leplezni a hangjában bujkáló türelmetlenséget. – De ezt nem így kell megközelíteni. Az a lényeg, hogy az ember kidolgozza a saját egyedi verzióját.

Maria elmosolyodott. August képtelen volt betelni a mosolyával.

– Strindberg szamócás rejtélye – mondta.

– Valami olyasmi – válaszolta August.

– Biztos jó lesz. De egy egész szamócaföldet le kell tarolnod, hogy kijöjjön egy pitére való.

– Úgyis lelegelik előttem. De nem muszáj kizárólag szamócának lennie benne. El tudok még képzelni a töltelékbe áfonyát és fehér csokoládét is. De nem csapsz be, látom rajtad, hogy nem vagy egészen képben. Sütök egy próbapitét, és meglátjuk, mit szólsz hozzá.

– Hajrá! – bólintott Maria.

Augustnek akkor jutott eszébe az ötlet, amikor a napok egyre hosszabbak és melegebbek lettek, a föld és a fák pedig zöldbe borultak.

Miért ne rendezhetnének egy süteménysütő versenyt?

A feladat egyszerű volt: el kell készíteni a legfinomabb süteményt Hovenäsetben. Minden induló előáll egy saját alkotással, aztán egy zsűri eldönti, melyik finomság érdemli meg a díjat.

August egész felnőtt életében azt hallgatta, mennyire furcsa, hogy kedvét leli a sütésben. A csodálkozás abból fakadt, hogy ő apró- és cukrászsüteményeket készített, nem pedig kovászos kenyeret, amivel korábbi otthonában, Stockholmban pepecselt a férfiak egy része. Ő tulajdonképpen nem is azért sütött, hogy megegye, amit készít, hanem mert élvezte magát a rituálét és az alkotást. Volt benne valami meditatív, ahogy néhány óra alatt eljutott az ötlettől az eredményig, vagy néha hamarabb is, attól függően, mit sütött.

Ha pedig Stockholmban kirítt a hobbijával az ismeretségi köréből, a kungshamni és hovenäseti férfiak között majdhogynem egyedülálló volt vele.

Valahogy úgy, mint a nevével.

August Strindberg.

Komolyan hívhatnak így embert?

A válasz igen volt. Hívhatnak. Őt is így hívták. És igen, biztosan rokona volt az írónak. De csak nagyon távoli.

August nagy örömmel várta az általa kiötlött versenyt. Még két hét volt hátra addig. Arra gondolt, hogy az esemény ráirányíthatja egy kissé a figyelmet Hovenäsetre. Túl kevesen ismerték ezt a bájos kis falut. Az országban mindenki hallott a mindössze hét kilométerre lévő Smögenről, vagy akár járt is ott, Hovenäsetről azonban azt sem tudta senki, hogy a világon van. Amit August valóságos bűnnek tartott, mivel valamennyi hely közül, ahol életében valaha járt, messze ez volt a legszebb.

A merengésből Maria zökkentette ki, aki véletlenül elejtette a könyvet, amit lapozgatott. Mindjárt fel is kapta a padlóról, és visszatette a polcra.

Világosbarna tincsei táncot jártak az arca körül, ahogy felegyenesedett.

A nap, a sós szél és a sok fürdés kiszívta a haját. Az orra körül nyári szeplők jelentek meg, és a bőre is világosbarna árnyalatot vett fel.

Csodaszép, gondolta August, és mosolyognia kellett.

Ez volt a szabadságuk utolsó napja. August élete legjobb nyaralását tudta maga mögött. Bohuslän gondoskodott a napsütéses időről, Maria pedig eladta a lakását a kungshamni Fisketångenen, és végleg odaköltözött hozzá Hovenäsetbe. Meglátogatták őket August stockholmi barátai, és Maria szülei is, akik segíteni akartak a költözésben.

Minden klappolt, az élet olyan közel volt a tökéleteshez, amennyire csak lehetett.

Elképzelni sem tudott ekkora boldogságot egy évvel ezelőtt, amikor először járt itt, és kinézte az egykori temetkezési vállalat irodáját Kungshamnban. Akkor minden olyan gyorsan történt. Negyvenöt évesen sietve és örömmel hagyta ott a pénzvilágot a fővárosban, hogy letelepedjen Bohuslänben, és ha már ott volt, a temetkezési vállalat helyén boltot nyitott a régi holmiknak, amelyek ugyanolyan elveszettek voltak, mint ő.

A legjobb barátja, Henrik volt egyben a leghangosabb kritikusa is.

– Nem gondolkozol tisztán – mondta. – Most haltak meg a szüleid, és elhagyott az élettársad. Ne cselekedj elhamarkodottan!

Elhamarkodottan? – gondolta August. Hogy lehetne elhamarkodni azt, hogy otthagyok egy életet, amit sosem élveztem?

És most is ugyanígy gondolta. A nyugati partvidék tökéletesen megfelelt neki, ahogy a használtcikk-kereskedés is. Ez a meggyőződése csak erősödött.

Most azonban csak azért jött be a boltba, hogy a szabadsága végén felmérje a helyzetet a másnapi nyitás előtt. Ezenkívül megígérte, hogy felvesz egy nőt, aki ki akart bérelni egy házat Hovenäsetben.

– Mikor is jön? – érdeklődött Maria.

– Negyed hétkor, szóval hamarosan.

Esmeralda Jansson kereste meg Augustöt, és kérdezte meg, hogy esetleg el tudná-e hozni az illetőt Kungshamnból.

– A mi házunkat akarja kivenni – magyarázta Esmeralda. – Két teljes hétre. És most szólt, hogy két nappal korábban jön, mint ahogy eredetileg tervezte, csakhogy mi Svennel akkor nem leszünk itt. Miután te laktál a házban, gondoltam, esetleg elvihetnéd oda te őt, sőt talán körbe is vezethetnéd.

Kevés háznak volt olyan sötét és drámai története, mint Janssonékénak. Fagyasztónak nevezték, és az volt August első otthona Hovenäsetben.

Legfőképpen egyvalami miatt ismerte mindenki.

Bő harminc évvel ezelőtt egy fiatal pár lakott a házban. A feleséget Lydia Bromannak hívták, és egy nap nyoma veszett. Csak napokkal később bukkantak rá a saját otthonuk pincéjében álló fagyasztóládába rejtve, feldarabolva. A férje, akit életfogytiglani szabadságvesztésre ítéltek, nem sokkal később a börtönben végzett magával.

Innen kapta hát a nevét a Fagyasztó, és ez volt az oka annak is, hogy nemigen akart tartósan ott lakni senki. Még a tulajdonosai, Sven és Esmeralda sem. A pár puszta spekulációból vette meg a házat, hogy egy-egy hétre kiadják a Hovenäsetet nyaranta elözönlő turistáknak.

– Talán elébe mehetnénk a csajnak – vélte Maria. – Hátha nem talál ide ebben a ködben.

– Jó, csak bekapcsolom a riasztót – mondta August.

A riasztó a legújabb modell volt. Jó sokba került, de senki nem vonta kétségbe, hogy Augustnek a legjobb berendezésre van szüksége. Pláne azok után, ami a télen történt, amikor leégett a csónakháza. Most már egyre ritkábban jutottak eszébe azok a rettenetes napok, amikor kis híján életét vesztette. Mariával mindketten éltek, egészségesek voltak, és csak ez számított. A rend helyreállt, a csónakház újra felépült. Mariának tovább tartott ugyan feldolgozni a történteket, de úgy tűnt, hogy minden egyes eltelt héttel és hónappal ő is jobban van.

August már nyújtotta az ujját, hogy beüsse a riasztót élesítő hatjegyű kódot, de a mozdulat közepén megállt, ugyanis megszólalt a mobilja.

Nem tudott elnyomni egy sóhajtást, amikor látta, ki keresi.

Gunnar Wide.

Hovenäset saját lovagja, aki egész a közelmúltig a helyi érdekszövetkezet elnöke volt.

És aki mindig készen állt, hogy beleártsa magát valamibe, amihez semmi köze.

August gyorsan beütötte a kódot, és kilépett Mariával az utcára. A nő elmosolyodott, amikor felmutatta neki a telefont, hogy ő is lássa, ki hívja.

Gunnar volt az, aki akkor télen megmentette August életét. Ez nagyban megnehezítette, hogy lerázza őt. És az a tény sem segített ezen, hogy újabban kerekesszékben ült egy stroke miatt. Azóta minden alkalmat megragadott, hogy társasághoz és figyelemhez jusson.

– Majd visszahívom – morogta August. – Most nem érek rá.

A telefon ebben a pillanatban elhallgatott, mintha Gunnar a közelben lenne, és hallotta volna, amit mondott.

Ekkor látták meg az árnyat.

August pislogott.

És egyszer csak ott volt.

Egy sötét alak tartott feléjük a gomolygó ködben.

Mint egy kísértet, gondolta August. Pont olyan, mint egy kísértet.

A titkolózásba bele lehet betegedni. Ezt mondogatta mindig Oskar Samuelsson nagyanyja, amikor még élt, és ő nagyon is egyet tudott vele érteni. A hazugság méreg, ami szétmarja az embert és a kapcsolatait is. Mégis olyan sok volt belőlük.

Oskar családjában különösen sok.

E nélkül a hely és ezek nélkül az emberek nélkül már elvesztem volna, gondolta, miközben kinyitotta az ajtót, és kilépett a kungshamni Anonim Alkoholisták helyisége előtti lépcsőre.

A gyűlés most ért véget, és ő, mint mindig, úgy érezte, hogy erős, és biztonságban van.

Mosolyogva szívta be a hűs nyári levegőt.

Titkai a legtöbb embernek voltak, de vajon hányan lehettek hálásak annyi mindenért, mint ő? Volt egy gyereke, akit mindennél jobban szeretett, egy otthona, ahol jól érezte magát, és munkája, amit örömmel végzett.

Sokkal rosszabb is lehetett volna, ezzel fájóan tisztában volt. Alig néhány éve mindez még hiányzott az életéből.

– Hogy jutott idáig? – kérdezte egy terapeuta, akit az AA-nál ismert meg.

– Nem tudom – felelte Oskar.

Ez nem volt igaz, mégis ez volt az egyetlen elképzelhető válasz a kérdésre. Pontosan tudta, miért kezdett annak idején inni, és azt is, hogy miért hagyta abba. Elég volt belőle.

Mély lélegzetet vett.

Most hazamegy, és elengedi a bébiszittert. Esetleg engedélyez Matildának egy kis chipset és üdítőt, mégiscsak nyári szünet van, azzal együtt, hogy ő egész nap dolgozik, és mindent vastagon belep a köd. Nem mintha Matilda tudná, hogy néz ki a köd, de azt ő is érzi, hogy hidegebb lett.

A kislánya vakon született, és Oskar az évek során megtanulta, hogy ő ezt sokkal jobban bánja, mint maga Matilda. Ő nem is tudta, milyen lehet látni, és a maga módján fedezte fel a világot.

A gyűlés két másik résztvevője lépett ki a helyiségből.

Biccentettek egymásnak és Oskarnak, szép estét kívántak, és a kocsijukhoz mentek. Oskar csak a keresztnevüket tudta, és nem emlékezett rá, hogy találkozott volna velük más körülmények között is.

Az Anonim Alkoholistákban az volt az egyik legjobb, hogy az ember tényleg anonim maradt. Ez tökéletesen megfelelt Oskarnak, mivel azt jelentette, hogy ő dönti el, mi az, amit elárul magáról, és mi az, amiről egy szót sem ejt.

Arról például nagyon is szívesen mesélt az AA-gyűléseken, hogy mennyire közel járt ahhoz, hogy végképp csődöt mondjon, mint ember. Fiatal alkoholista volt, épphogy betöltötte a hamincnyolcat. Nem tudta, hogy mások mit kezdtek az életük első harmincnyolc évével, de ő hagyta, hogy egész évtizedeket raboljon el tőle a függőség.

És végül ahhoz is közel került, hogy elveszítse Matildát.

– Szabadon látogathatod a lányunkat, ha józan vagy – mondta neki Matilda anyja. – De azt nem engedem, hogy hétvégére vagy éjszakára nálad maradjon, amíg ilyen vagy.

De Matilda anyja már nem volt többé.

Egy verőfényes tavaszi napon halt meg, pontosan nyolcszázkét nappal ezelőtt. Ugyanennyi napja volt Oskar józan. Ennél nagyobb és forradalmibb változást egyetlen másik esemény sem hozott az életében. Semmi. Még Matilda születése sem.

Oskarnak gombóc nőtt a torkában, amikor arra gondolt, hogyan jutott el odáig, hogy végre segítséget kérjen a függősége legyőzéséhez. Rettegett attól, hogy hogyan teljesít majd szülőként, és mit fog szólni Matilda ahhoz, hogy nála lakjon. Megvolt a kockázata, hogy gyűlölni fogja őt, aki még önmagát sem volt képes szeretni.

De minden sokkal jobban alakult a vártnál.

A nadrágzsebébe nyúlt a slusszkulcsáért. Még mindig kitartott ez a rohadt köd. Normális esetben gyalog vagy biciklivel jött volna a gyűlésre, de ilyen időben ez föl sem merült.

– Minden rendben?

A szponzora, Ellen bukkant fel mellette. Nő létére magas volt, majdnem akkora, mint a száznyolcvankét centis Oskar. Ránézett meleg barna szemével. Sötét haját rövidre vágva hordta, és a fülében, mint rendesen, most is egy nagy és feltűnő fülbevaló lógott. Ezúttal két papagáj.

– Persze, minden oké.

Oskar nem is kaphatott volna nála jobb szponzort. A jelenléte mindig erős volt, de sohasem fojtogató. Az AA-ban kevés szabály volt, de a legtöbb csoportban alkalmazták azt a szabályt, hogy az ember nem kaphat ellenkező nemű szponzort. Ez szerencsétlen érzelmi zavarokhoz vezethetett; az emberek téves motivációtól hajtva szerethettek például egymásba. Ellen azonban szerencsére házasságban élt az ő Soniájával, ami lehetővé tette, hogy Oskar szponzora legyen.

És Oskar nem győzött hálát adni a felsőbb hatalmaknak ezért az ajándékért.

A szponzorság alapgondolata az volt, hogy az új AA-tagok érezzék, hogy van valaki, aki figyeli és megérti a harcukat, válaszolni tud a kérdéseikre, és a gyűlések között is segíthet nekik.

– Meg is látszik rajtad – mondta Ellen. – Úgy tűnik, jó helyen vagy.

Oskar elmosolyodott.

– Így is van – válaszolta.

És tényleg szinte minden úgy volt az életében, ahogy lennie kellett.

Kivéve azt a titkot.

És ez az egy dolog bántotta. Nem nagyon és nem mindig, de néha igen. Oskarban ugyanis nem csak az a mondás maradt meg a nagyanyjától, hogy a titkok megbetegíthetik az embert. Nem, arra is emlékezett, amit egyszer a kételyről mondott.

– Semmilyen bizonytalanság nem emészti jobban az embert, mint a kétely.

Oskar ezt is tudta. A kérdés az volt, hogy mit lehet kezdeni a dologgal. A kétely azoknak való, akiknek van választásuk, márpedig Oskarnak nem volt.

És valószínűleg nem volt már a nagyanyjának sem.

Futott a családban egy mérgezett vérvonal.

Oskar dédapjával kezdődött, akit már fiatalon kényszermunkára ítéltek, miután egy nyáron át rettegésben tartotta a bohusläni tanyákat, és több nőt is megerőszakolt. Aztán továbbszállt Oskar nagyapjára, akinek azért kellett bűnhődnie, mert megölte a vadásztársasága egyik tagját. A rosszra való hajlam ezután mintha átugrott volna egy nemzedéket, mielőtt Oskarral visszatért a családba.

Lopva Ellenre sandított.

A titka az volt, hogy valami borzalmas tettel vádolták. A kételye pedig abból fakadt, hogy ő maga nem emlékezett arra a borzalomra.

De erről nem beszélhetett Ellennek. Sem most, sem máskor.

Az árny előlépett a ködből.

Egy fiatal lány volt az.

– Jó napot! – köszönt rájuk. – Én vagyok Iben Syrén.

August és Maria kezet fogtak vele, és bemutatkoztak. Iben kézfogása meglepően erős volt, éles ellentétben állt szinte gyerekes külsejével.

– Micsoda drámai belépő! – intett viccesen a köd felé August. – Isten hozta Kungshamnban!

Iben tartózkodó mosollyal válaszolt. Világos bőre és hosszú, vörös copfja fiatalabbnak mutatta őt a valós koránál. August Esmeraldától úgy tudta, hogy a lány tizenkilenc éves, és ez valóban így is lehetett, mert Janssonék mindig tartották magukat ahhoz, hogy nem adják ki a házukat kiskorúaknak.

August eltűnődött, vajon mi vezethetett egy magányos fiatal lányt arra, hogy épp a Fagyasztót vegye ki. Ő maga elmulasztott utánanézni a ház történetének, mielőtt beköltözött, valószínűleg ez lehet a helyzet Ibennel is. Sőt, ő még Augustnél is hanyagabb lehetett, mert a múlt ősz, pontosabban Agnes Eriksson tanárnő eltűnése óta még többet foglalkozott a sajtó a házzal.

Úgy döntött, inkább nem firtatja, hogy miért épp a Fagyasztót bérelte ki Iben. Enélkül is volt mivel foglalkoznia, például azzal, hogy ez volt az utolsó szabad estéjük Mariával, mielőtt visszamennének dolgozni. Smögenen friss rákot és kagylót vettek a tengergyümölcsei-tésztához. Úgy tervezték, hogy együtt készítik el, megisznak hozzá egy pohár bort, aztán kiülnek a verandára olvasgatni a ködben. Vagy elmennek a csónakházba, ami a nyár elején elkészült.

– Nehéz az a táska? Segítsünk?

Augustöt Maria hangja térítette vissza a jelenbe. Ibennek címezte a kérdést, akinek a poggyásza egy hátizsákból és egy utazótáskából állt.

– Messze van az autó? – kérdezte a lány.

– Nem – felelte August. – Itt áll a sarkon túl.

– Akkor nem kell segítség.

Mielőtt megtette volna a néhány lépést az autóig, August vetett egy pillantást a kikötő irányába. A vitorlások árbócainak körvonalait még lehetett látni, a négyszáz méter hosszú Smögen hídból azonban csak egy elmosódott, keskeny vonal látszott, és azt is csak azért lehetett valahogy kivenni, mert olyan magas volt. Egyszerre volt érdekes és ijesztő, hogy egy ilyen hatalmas dolgot elnyelhet egy olyan illékony valami, mint a köd.

A kikötő egy kőhajításnyira esett az üzlettől. August ezt különösen szerette a kungshamni és hovenäseti életben. Semmi sem volt messze. Olyan érzése támadt tőle, mintha valami miniatűr világban közlekedne.

Fojtogató, vélték a stockholmi barátai, amikor meglátogatták itt.

Felszabadító, gondolta August.

Iben körülnézett, amíg August kinyitotta a kocsi ajtaját, inkább félénken, mint kíváncsian.

– Várunk még valakit? – nézett rá August.

Iben gyorsan megrázta a fejét.

– Nem – felelte. – Csak én vagyok.

De aztán újra felnézett, és úgy fürkészte a ködöt, akár egy radar.

A kocsi a felhajtón állt az állomásépületre emlékeztető ház mellett, amelyben August üzlete volt. A ház jó nagy volt, és ő még mindig nem találta ki, hogy mit kezdjen a felső szinttel.

– Menő járgány – jegyezte meg Iben.

– Köszönöm!

August korábban egy sárgára festett halottaskocsit vezetett, ami a temetkezési vállalat irodájához járt, de az az idő már elmúlt. Most egy világoskék kisbusza volt, ami a régi iskolabuszokra emlékeztetett, így ez is gyakran vonta magára a tekinteteket.

Igaz, most nyáron ritkán ment autóval a munkába. Felvett ugyanis egy új szokást: elkezdett hajóval járni. Pontosabban motorcsónakkal, amit jobban szeretett, mint bármely korábbi járművét, és szerzett neki helyet a kungshamni kikötőben. Hovenäsetben pedig a csónakháza mólójához kötötte ki.

– Köszönöm, hogy elfuvaroznak – mondta Iben. – Igazán nem kellett volna.

August némán végigmérte a lányt.

Anélkül, hogy erről kérdezte volna, az volt a benyomása, hogy Iben nem nyaralni jött Hovenäsetbe. Nem volt velük barátságtalan, de nagyon közlékeny sem. Igaziból mintha már bánta volna, hogy elfogadta a fuvart, pedig még be sem ültek az autóba.

Amikor látták, hogy a lány harmadszor is körülnéz, aztán előveszi a zsebéből a telefonját, és ellenőriz rajta valamit, Maria is feltette a kérdést, amit az imént August:

– Biztos, hogy nem várunk senki mást?

Iben nyelt egyet.

– Persze – mondta.

August és Maria összenézett, és Maria megvonta a vállát.

August értette, hogy a barátnője is látta, amit ő.

Ibent nyugtalanította valami.

Valami olyasmi, amiről nem akart idegeneknek beszélni.

– Akkor innen boldogul?

A magas férfi, aki a szokatlan August Strindberg nevet viselte, Ibenre nézett. A lány kurtán elmosolyodott, bár láthatóan nehezére esett. Nem az a típus volt, aki feleslegesen mosolyog.

– Persze.

– Akkor itt vannak a kulcsok. Ez a bejárati ajtóé, ez meg a teraszajtóé. Ez a bicikli lakatjáé, ami a lépcsőnél áll. A pinceajtó a házon kívül van, és zárva tartják. A tulajdonosok nem akarják, hogy más lemenjen oda. A pincét csak tárolónak használják.

Nem mehetek le a pincébe?

Ugyan már!

– Igen, ezt tudom. Még egyszer köszönöm a fuvart!

August és a barátnője az ajtóhoz lépett. A férfi még visszafordult.

– Tudja, én is laktam itt. Akkor még új voltam Hovenäsetben, és semmit sem tudtam a ház múltjáról. Ami kár volt, mert nem mindennapi története van. De hát, ez már tényleg a múlt, és… hát, csak ennyit akartam mondani. Hogy nem kell azon rágódnia, hogy mi történt itt.

Itt megakadt, és Ibenre nézett. A lány igyekezett, hogy meglepettnek és bizonytalannak tűnjön. Nem akarta jelét adni, hogy már tudja, mi a helyzet a házzal, és azt sem, hogy August felbátorítva érezze magát, hogy tovább beszéljen a témáról.

– Oké – mondta. – Ezt megjegyzem.

– Helyes – felelte August. – És ne felejtse el, hogy csak ötháznyira lakunk; jöjjön át bármikor, ha kérdése van! Ugye tudja a telefonszámunkat?

– Tudom – bólintott Iben.

Már a kocsiban megadták neki a számot. August barátnője, Maria rendőr volt. A férfi azzal viccelődött a kocsiút alatt, hogy Iben biztonságban érezheti magát a faluban, mert az itteni rendőrség egyszerűen szuper, és közben jelentőségteljesen Mariára nézett. De Iben akkor már tudta, mivel foglalkozik Maria. Látszott rajta a hivatása minden jele. Az egyenes tartás, a rendszeresen keresztbe font kar, az átható tekintet.

A lánynak az ajkába kellett harapnia, hogy ne kezdjenek el dőlni belőle a kérdések. Mindent tudni akart arról, hogy milyen ma rendőrnek lenni, ugyanis ő maga is annak készült. Ahogy a nagyapja is az volt annak idején. Ő persze sokat mesélt a munkájáról, de Iben úgy gondolta, hogy mivel Maria fiatalabb, ráadásul nő, tudna neki mondani egy-két újdonságot a rendőri szakmáról. A kérdésekkel azonban várnia kellett. Jobb, ha egyelőre nem vonja magára a figyelmet. Ha nekiáll kérdezősködni az itteniektől, azzal azt kockáztatja, hogy ők is kíváncsiak lesznek rá.

Bár tudta, hogy óvatosnak kell lennie, most szinte szégyellte magát. Amikor megérkezett Kungshamnba, tiszta idegbeteg volt, valósággal rettegett attól, hogy valaki felismeri az utcán. Ami szégyenletesen nagy butaság volt, hiszen itt senki sem tudta róla, kicsoda. Most már össze kellett szednie magát, nehogy mindent tönkretegyen.

August és Maria elköszönt, és távozott. Az ajtó becsukódott mögöttük.

Néma csend lett a házban.

Basszus!

De sokáig tartott. De végre a helyszínen volt.

Iben mindent tudott, amit a házról tudni lehetett, éppen ezért akart pont itt lakni. Azt is tudta, hogy a helyiek Fagyasztónak nevezik.

Fagyasztó.

Micsoda egy hülye név. Ugyanakkor logikus is. Holtan találtak itt egy nőt a fagyasztóban. Az ilyesmi nyilván nem múlik el nyom nélkül.

Megkordult a gyomra, és ez átmenetileg félretetette vele az önteltséget, amit az első részcélja elérése miatt érzett. Éhes volt, és ennie kellett valamit. Elővett a hátizsákjából egy szendvicset. Annyi pénze elment a ház kibérlésére, hogy ennivalóra alig maradt.

De ez nem számított.

A terv, hogy Hovenäsetben tölt két hetet, nem a fényűző étkezésről szólt, hanem arról, hogy elintézzen bizonyos dolgokat. Olyasmiket, amiket egy örökkévalóságnak tűnő ideje, valójában persze csak néhány hónapja tervezgetett.

Beleharapott a szendvicsbe, és megtöltött egy poharat vízzel.

A házban dohos szag volt, és hideg. Minden radiátor ki volt kapcsolva, és a mennyezeti lámpák közül kettő nem égett. Olyan volt, mintha nem is nyár lenne, hanem már ősz.

Iben állva evett, egyik kezében a szendvicset, a másikban a telefonját tartotta. Az órára nézett. Muszáj volt szemmel tartania, nehogy lekésse a találkozót. Még bőven ráért, de másvalami is aggasztotta.

Például az, hogy a honlap és a chat, ahol a találkozót megbeszélték, megszűnt. Csak úgy. Minden figyelmeztetés nélkül. Ahogy megérkezett Kungshamnba, megnézte, de az oldal még mindig nem működött. Tiszta szerencse, hogy készített pár képernyőfotót arról, amit tudnia kellett.

A darabolós gyilkosságnak szentelt weboldalt csak néhány hete fedezte fel. Röhejesen hitvány volt – csupa félkész szöveg, a kialakítása pedig enyhén szólva fantáziátlan. A bejegyzések csak úgy egymásra voltak dobálva, mindenfajta elrendezés nélkül. Ám a honlapon chat is működött, ami már hasznosabbnak bizonyult.

Sokkal hasznosabbnak.

A szájába gyömöszölte az utolsó falatot.

Olyan érzése volt, mintha egy horrorfilmben szerepelne. Egészen valószerűtlennek tűnt belegondolni, hogy anno egy feldarabolt hullát találtak itt a pincében. Ha a legjobb barátnője, Ronja itt lenne, biztosan ordítozna vele, hogy nem normális, és hogy most azonnal pakoljon, és húzzon el innen. Ronja mindig is félt a sötét dolgoktól. De Iben nem.

Nem azért vette ki a házat, mert olyan lakájosnak tűnt, hanem hogy zavartalanul vizsgálódhasson.

Hogy megtudjam, mi történt itt valójában, gondolta.

Csak ez most már nem tűnt annyira remek ötletnek.

Nem tudott szabadulni az érzéstől, ami lassan szétáradt a testében. Valami csalódottságféle volt. Úgy képzelte, hogy valami elképesztően durva lesz megérkezni a Fagyasztóba, de most, hogy tényleg megtörtént, nem volt benne semmi különös.

A ház… csak egy ház volt.

Pont olyan, mint bármelyik másik.

Minden, ami itt történt, sok-sok évvel ezelőtt volt.

Ezzel az erővel szállodába is mehettem volna, gondolta Iben. Egyszerűbb lett volna, és kevésbé feltűnő. Meg olcsóbb is.

Próbálta elképzelni, mit szólna az anyja és a nagyapja, ha tudnák, mire bukkant, és hol van most. Magukon kívül lennének, ez nem is kérdés. De nem Iben hibája volt, hogy így alakult, ezt nekik is világosan látniuk kellett.

Nem ő hazudott először – hanem anya.

És Iben most saját kezűleg igyekezett rendbe hozni a dolgot.

Ezért is volt szüksége rá, hogy távol tartsa anyát és Papát is.

Idegen volt a gondolat, hogy távol tartsa az anyját, mert megszokta, hogy mindig közel van hozzá, nagyon közel. Anya már hívta is egypárszor, de Iben nem vette fel. Egyelőre nem akart többet hazudozni.

Attól, hogy az anyjára gondolt, egyszerre rátört a bűntudat, pedig nem tett semmi rosszat. Tizenkilenc éves volt, nemrég érettségizett. A világon senkinek nem tartozott elszámolással arról, hogy mivel foglalkozik.

Mindent rendesen megcsináltam, gondolta. Úgyhogy most azt tehetem, amit akarok.

Elvégezte az iskolát, ahogy kellett, méghozzá teljesen vállalható jegyekkel. Túlórázott a munkában, és félretett minden egyes koronát, amit keresett (ez a pénz most ugyan rohamosan fogyott, de ez egy másik történet).

És volt terve a jövőre nézve is. Ami több volt, mint amit a barátai többsége elmondhatott magáról.

– Úgy örülök, hogy ilyen ügyes voltál! – suttogta a fülébe anya, amikor az érettségi napján átölelte őt. – Úgy örülök, hogy sikerült!

Csak éppen úgy értette, annak örül, hogy neki sikerült boldogulnia az anyaszerepben, pedig mindössze annyi idős volt, mint most Iben, amikor teherbe esett.

Újabb kísérletet tett, hogy megszabaduljon az anyja gondolatától, ezért elhatározta, hogy átnézi a házat. Ez amúgy is a teendői listájának élén szerepelt, úgyhogy jobb is volt nekilátni.

A földszinttel kezdte.

Itt egy konyha, egy nappali és egy fürdőszoba volt. Egyiket sem mostanában újították fel, de egészen elavultak sem voltak. Iben megpróbálta elképzelni, milyen lehetett itt annak idején Lydia élete. Főzött a konyhában, talán együtt terített a férjével a nappaliban valami bulihoz vagy simán csak ebédhez. Lydia harmincéves volt, amikor meghalt. A férjével, Matsszal három éve éltek ebben a házban.

Felment az emeletre. Ekkor nyikorgó hang ütötte meg a fülét. Iben megállt. Ismerte ezt a hangot a nagyszülei házából. Régi házakban hallatszanak ilyen zajok – ennyi, semmi több.

Bement a hálóba. Egy nagy franciaágy állt benne. Úgy sejtette, hogy ezek nem Lydia és Mats, hanem a Jansson házaspár bútorai, akiktől a házat bérli. Valamennyi helyiség személytelenül, de praktikusan volt bebútorozva. A tapéta ép volt, de régi, és kicsit túl csicsás.

Hát igen.

A Fagyasztó csak egy ház.

Odakint a világ fehér volt a bolyhos ködtől. Mintha egész Hovenäsetet elnyelte volna egy felhő. Otthon Trollhättanban meleg, napos, szinte tökéletes nyári idő volt. Itt meg ez.

Iben nyújtózott egyet.

Levegő, gondolta. Friss levegő kell a találkozó előtt.

Lesietett a lépcsőn, felkapta a farmerdzsekijét, és kilépett az ajtón. A járdára érve visszafordult, és megnézte a házat.

Fehér, faragásokkal díszített fahomlokzat. Túl cuki egy gyilkosság helyszínéhez. És ehhez jött még a cím, ahol a Fagyasztó állt. Az sem illett ahhoz a szörnyűséghez, ami itt történt. Az utcát ugyanis Kärleksvägennek, Szerelem utcának hívták, és ráadásul itt lakott August Strindberg is, „csak ötháznyira”.

Az órára pillantott. Nem sokkal múlt hét.

A találkozó nyolckor kezdődött, és nem akart elkésni. Különösen, mivel a honlap és a chat sem működött, ezért a többiek nem tudták, hogy ő is jön.

Remélte, hogy senki nem lesz dühös, amiért ilyen meglepetésszerűen felbukkan.

Ugyanakkor nem sokat számított, hogy szívesen látják-e, vagy sem.

Iben Syrénnek ugyanis mindenképp muszáj volt megtudnia valamit.

Valamit, ami megváltoztathatta az egész életét.

– Hát ez marha jó. Nem baj, ha veszek még?

Ray-Ray jóváhagyást várva nézett Maria Martinssonra. A kollégája akkor hívta fel őt, amikor végzett a munkával, és megkérdezte, átjöhet-e. Bár Maria eredetileg úgy tervezte, hogy a szabadságuk utolsó estéjét kettesben töltik Augusttel, Ray-Raytől olyan szokatlan volt, hogy felhívta, és találkozni akart vele, hogy nem volt szíve nemet mondani.

Úgyhogy a férfi most itt ült náluk a verandán, és szokás szerint mintha semmi más nem érdekelte volna, csak hogy ő egye a legtöbbet.

– Dehogy baj – felelte Maria szárazon. – Ne is törődj velünk, mi majd eszünk Augusttel máskor.

A tészta pont olyan ízletesre sikerült, mint remélték. A recept új volt, ám a hozzávalók klasszikusak. Tengeri herkentyűk, házi készítésű alaplé, egy kis csili, paradicsom, fokhagyma és egy leheletnyi tejszín.

August rávigyorgott Ray-Rayre, és öntött még bort Mariának, majd a saját poharát is megtöltötte. Az ő haját is megfakította a tavaszi nyári napsütés, ráadásul már jó ideje nem is vágatta le. Ez együtt világos, enyhén göndör tincseket eredményezett. Jól állt neki.

– Hagyd már nyugodtan falni szegény keményen dolgozó kollégádat! – vicceskedett. – Neki most több ételre van szüksége.

– Na, jellemző – válaszolta Maria. – Mindig összetartotok.

August és Ray-Ray egymásra néztek, majd nagyot bólintottak, megerősítve az állítást.

Maria szívét melegség járta át.

Megnyugvással töltötte el az egész. A bor, az étel és a két férfi. August, akit mindenki másnál jobban szeretett, és Ray-Ray, a legközelebbi kollégája és barátja.

Aki mindent meg akar tudni tőlem, annak csak őket kettejüket kellene elrabolnia, gondolta.

Ray-Ray kiszolgálta magát a tésztából és a szószból is. Nem ő volt a legtársaságibb lény Maria ismeretségi körében. Ellenkezőleg, folyton lefoglalta az öt gyereke (akik négy különböző anyától születtek) vagy valami újabb nő. De ma este nem, amit rögtön a tudtukra is adott, amint megérkezett.

– Tinder-randim lett volna Hamburgsundben, de lefújta – mondta. – Úgyhogy az egész napot egyedül töltöttem abban a rohadt lakókocsiban.

Maria nem szerette, ha eszébe juttatták a lakókocsit. Eredetileg a helyi rendőrség mozgó irodájaként szolgált, hogy a nyári időszakban erősítsék a rendőri jelenlétet a faluban. Amikor azonban tavaly ősszel eltűnt egy nő Kungshamnból, a lakókocsi hirtelen rendőrőrssé változott, ahol a különösen súlyos bűnügyek osztályáról érkezett nyomozók dolgoztak.

Aztán az ősz elmúltával a főnökük, Roland úgy döntött, véglegesen ide helyezi Mariát és Ray-Rayt. Addig az uddevallai kapitányságon állomásoztak, de azóta a kungshamni lakókocsi lett a munkahelyük. Ebben a megoldásban különösen az volt az idegesítő, hogy a lakókocsi a helyi mentőállomás előtt állt, amelynek az épületében valaha az azóta felszámolt kungshamni rendőrőrs is működött.

Ray-Ray a villájára összpontosított, ahogy akkurátusan feltekerte rá a hosszú spagettiszálakat. Fekete haját szokás szerint most is kis lófarokban viselte, a halántékán egyre szaporodtak az ősz szálak.

Felcsipogott a mobilja, mire a kijelzőre pillantott.

– Újabb randi? – kérdezte Maria. – Ha nem érsz rá megenni, amit kiszedtél, én szívesen átveszem.

Ray-Ray szélesen elmosolyodott.

– Jólesik, hogy ilyen nagyra tartod a vonzerőmet – mondta. – De nincs randim. Ez munkaügy volt.

– Tényleg? – csodálkozott Maria. – De láttam, hogy az a privát telefonod.

Ray-Ray eltette a mobilt.

– Az egyik kölyök volt az.

– Hm.

– Mit „hm?” Nem lehetett volna?

Maria felkacagott.

– Lehetett volna? Szóval mégsem ő volt?

Ray-Ray zavarba jött, amiért így lebukott, és inkább a tésztát nézte mereven.

– Hogy áll a sütiverseny? – próbálta aztán elterelni a szót.

– Jól, azt hiszem – felelte August.

– Azt csiripelik a verebek, hogy te is indulni akarsz.

– Így is van. Fontos szimbolikus gesztusnak érzem.

– De hát a legjobb barid nevezte ki a zsűrit!

– Barid – mosolygott Maria. – De cuki!

– Most ne a szavakon lovagoljunk már, basszus! – vetett rá szigorú, de egyszersmind meleg pillantást Ray-Ray. – Mégis minek nevezzem Henriket?

– Jól van, na, csak ugratlak! – nevetett Maria.

– Tudom. Ezért olyan könnyű szeretni téged – felelte Ray-Ray, és a szájába vett egy felfoghatatlanul nagy adag tésztát.

Mariát ismét elöntötte a szeretet.

Ray-Rayjel nem voltak rokonok, de még a testvérei sem ismerték őt nála jobban.

Tudta, hogy August megérti: a választott család fontosabb a vér szerintinél. Neki nem volt testvére, a szülei pedig meghaltak, de ott volt neki Henrik. És a féltékenység árnyéka sem merült fel benne, amikor együtt látta őt és Ray-Rayt.

Maria most már néhai férje, Paul aligha rendezett volna ilyen vacsorát.

Ő megőrült volna a féltékenységtől, és azt feltételezte volna, hogy Mariának és Ray-Raynek viszonya van. És amint kettesben maradnak, a lehető legvilágosabb és legfájdalmasabb módon adta volna Maria tudtára, hogy jobban teszi, ha nem csalja meg őt.

Most, hogy eszébe jutott Paul, muszáj volt felkelnie az asztaltól, és feltöltenie a vizeskancsót, pedig az még félig volt. Az emlék hatására mindig nyugtalanná vált.

– Meg kell értenie, hogy időbe telik felépülni egy olyan szörnyű élményből, amilyenben része volt – mondta neki a pszichológus, akit Paul halála után felkeresett.

Időbe telik.

Mintha Paul nem vett volna el tőle így is annyi időt.

Egy gyötrelmesen hosszú házassággal és egy folyton halogatott válással, ami soha nem következett volna be, mert a férje folyton keresztbe tett neki.

És nemcsak az idejétől fosztotta meg őt, hanem a családjától, a barátaitól és mindentől, ami érdekelte.

Utolsónak Augustöt próbálta meg elvenni tőle, de hála istennek, nem sikerült. Sőt, ördögi tervének végül ő maga esett áldozatul. Márciusban meghalt, és ezzel az egész helyzet kezelhetőbbé vált.

Paul nem volt többé.

Maria szabad lett.

Most hozzá kellett szoknia ahhoz, hogy jól érzi magát.

Valami mozgásra lett figyelmes odakint az utcán, épp, amikor elzárta a csapot. A konyhaablak a mosogató fölött volt, alig egy méterre a Kärleksvägentől. Így aztán innen is láthatta a ködben vonuló alakot. Hosszú vörös haja elárulta, ki ő.

Ugyanaz a lány volt, akit elhoztak Kungshamnból.

Iben Syrén.

Maria követte őt a tekintetével.

Iben az autóban és a megérkezés után is nagyon szótlan volt, nemigen akart beszélni sem magáról, sem arról, hogy miért jött a faluba. És nagy zöld szeme mintha átkutatott volna minden helyet, ami mellett elhaladtak. Mintha keresett volna valamit vagy valakit.

Maria nem tudta megmondani, miért nyugtalanítja ennyire a naiv és gyerekes külsejű Iben.

Mit keresel itt egy szál magadban a Fagyasztóban? – gondolta, és nézte, ahogy Iben hátát elnyeli a köd.

Hűvös volt az este. Matilda nemrég evett, és megállás nélkül mesélt arról, ami napközben az óvodában történt. De főleg arról, hogy van egy új kislány a csoportjában.

– Olyan kedves! – mondogatta. – Meg aranyos!

– Remek – válaszolta Oskar.

Sajnálta az új kislányt, amiért szegénynek nyár közepén kell elkezdenie az óvodát, amikor alig van ott valaki.

Matilda kutyája panaszosan vinnyogott. Unta már hallgatni a locsogást.

A kislány, aki mindig pontosan olvasott négylábú barátja viselkedéséből, most is azonnal reagált.

– Kimenjünk, Tony? – kérdezte. – Akarod?

A kutya elragadtatott vonítással válaszolt.

Matildából kirobbant a nevetés, és Oskarhoz fordult.

– Ki kell mennünk – közölte vele, mintha nem volna biztos benne, hogy az apja is értette a kutya jelzéseit.

– Hallom – felelte Oskar, és felállt.

Akkor vette a kutyát, amikor Matilda végleg hozzá költözött. Hátha megkönnyíti mindkettőjük életét.

A feltevése be is igazolódott.

Oskart teljesen váratlanul érte, hogy maga is ennyire megkedvelte a kutyát. Tony nagydarab, de aranyszívű bernáthegyi volt, akinek hatalmas fejében egyetlen ártó gondolat sem fogant meg soha. És ki tudna nemet mondani nyolcvan kiló feltétel nélküli szeretetnek?

Matilda eltűnt az előszobában, hogy előkeresse a pórázt. Oskar hallotta, hogy a kosárban turkál, amit úgy akasztott fel a falra, hogy a kislány is elérhesse. A mozdulatai sietősek és kapkodóak voltak, mint minden kisgyereké, aki izgatott volt valami miatt.

Oskar betette a tányérokat a mosogatóba. Imádta a szokványos hétköznapjaikat. Amikben nem történt semmi kezelhetetlenül nagy dolog, viszont volt ezernyi apró rutin, amiket soha nem unt meg. Egy olyan élethelyzet volt, amely magában hordozta a harmóniát. Márpedig Oskarnak arra nagy szüksége volt.

– Muszáj most elmosogatni?

Matilda hangja aggodalmasan csengett.

– Nem, majd megcsinálom, ha megjöttünk.

Oskar zsebre vágta a telefonját.

Matildával egy nyaralóban laktak a kungshamni Valbergen. Oskar a szponzora, Ellen szüleitől bérelte. A nőtől kapta a tippet, hogy a szülei pont egy tartós bérlőt keresnek a házba, mert nem akarják folyton mindenféle embereknek kiadogatni.

Ez a megoldás pedig tökéletes volt Oskarnak, aki éppen új lakást keresett, méghozzá lehetőleg egy kisebb helyet, aminek terasza is van. A ház csupán hatvanöt négyzetméteres volt, viszont téliesített és meleg, és mindössze kétszáz méterre állt a kikötőtől.

Matilda kinyitotta az ajtót, és kiment a lépcsőre. Tony húzta a pórázt, de csak annyira, hogy a kislány még meg bírja tartani. Mintha valami sportszerűségi elv érvényesült volna közöttük, hiszen a bernáthegyi egyébként százszor erősebb volt Matildánál. Bár nem volt vakvezető kutya, idővel, ahogy érettebb lett, kiderült, hogy tud úgy viselkedni.

Oskar Matilda karjára tette a kezét. A kislány máris kezdett libabőrös lenni a hűvös levegőn.

– Pulóvert kellene venned – mondta Oskar. – Hozok egyet.

Éles pillantást vetett Tonyra, mielőtt bement, és ez elegendő volt ahhoz, hogy a kutya leüljön.

Oskar felkapott egy pulóvert, amelyik ott hevert Matilda ágyán, és kisietett.

Sosem szabadulhatott az aggodalomtól.

A félelemtől, hogy ha csak egyetlen pillanatra is felügyelet nélkül hagyja Matildát, az katasztrofális következményekkel járhat. Minden szülőben megvan ez az érzés, de Oskarban, akinek a kislánya semmit sem látott, és rendszeresen rosszul mérte fel, hogy mire képes, különösen erős volt.

– Mehetünk – mondta Oskar.

Matilda a korlátba kapaszkodva lement a lépcsőn.

Tony úgy lépkedett mellette, akár egy testőr.

– Megyünk egy hosszú kört? – kérdezte Matilda.

Oskar érezte az arcán a ködöt, és megrázta a fejét.

– Nem, most elég lesz egy rövid is.

Matilda az egyik kezével Oskar karját fogta, a másikkal a pórázt. Szokása szerint gyorsan ment. Oskar korábban azt hitte, hogy azért szedi ilyen szaporán a lábát, mert ő lépked túl gyorsan, de aztán belátta, hogy a kislánya mindig így jár. Félelem nélkül, láthatóan a legkevésbé sem aggódott a saját biztonságáért.

– Már alig várom, hogy egyedül is eljöhessek Tonyval! – lelkendezett Matilda.

Valósággal felragyogott, ahogy beszélt. Erre vágyott a legjobban – hogy egyedül sétáltathassa meg a kutyát.

Oskar válaszképp csak hümmögött.

Elméletben értette, hogy a vakok is képesek olyasmire, mint a kutyasétáltatás.

A gyakorlatban azonban elképzelni sem tudta, hogy mégis hogyan.

Matildának ősszel el kellett kezdenie az iskolát. Oskar először el sem tudta képzelni, hogy ez hogy fog majd kinézni. El kell költözniük? Hol lehet a legközelebbi speciális iskola látássérülteknek? Az önkormányzattól azonban megnyugtató választ kapott. Már nincsenek ilyen iskolák. Matilda rendes iskolába fog járni, és ugyanúgy, mint most az óvodában, lesz mellette egy segítő.

A gondolatai a gyerekéről a titokra terelődtek, amit hordozott. Ami minden rossznak a forrása volt.

Bárhogy próbálkozott, nem bírt szabadulni a kételytől. A kételytől, ami akkor tört rá, amikor kijózanodott. Ahogy gyűltek az életében a szép napok, Oskar egyre erősebb lett. És minél erősebb lett, annál gyakrabban mert foglalkozni a múlttal.

Bárcsak ne követtem volna el azt a szörnyűséget! – gondolta sokadjára. Csak töredékekre emlékezett abból, ami történt, de amire igen, az teljességgel felfoghatatlan volt.

Oskar keresni kezdte azokat a pillanatokat, amikor senki nem látta, mit csinál, és senki nem vette észre, hogy mással foglalkozik. Ilyenkor leült, és információkat keresgélt a neten.

Információkat arról, hogy hogyan működik az emlékezetkiesés, és meg lehet-e találni az emlékeket.

Meg arról, hogy hány éves korától kezdi az ember eltárolni az emlékeit, és mi az, amit teljesen normális elfelejteni.

De mindenekelőtt egy nagy port felvert svédországi bűnesetről olvasott, amelyben két gyereket tartottak felelősnek egy harmadik társuk haláláért, és akiknek ezek után évtizedekre volt szükségük, hogy megtanuljanak ezzel együtt élni. És ez így is maradt volna, ha egy újságírónak nem jut eszébe közelebbről megvizsgálni az esetet, és nem jön rá, hogy a két fiú egyáltalán nem gyilkos.

Oskarnak felment a pulzusa, valahányszor a fiúkra gondolt.

Ő is felmentést akart, ő is fel akart szabadulni.

De hogy kell azt?

Az ő ügyét a két fiúétól eltérően sohasem vizsgálták a hatóságok. Sem a rendőrség, sem a bíróság. Akkor hogyan várhatta volna tőlük, hogy felmentsék? Aligha adtak volna felmentést valakinek, akiről soha nem is hallottak.

Többször is fontolgatta, hogy konzultál valakivel arról, hogy hogyan kellene elkezdenie. Esetleg megkereshetné a rendőrséget, és tehetne úgy, mintha valaki más nevében érdeklődne. Vagy felhozhatná a dolgot Ellennek. Ő már úgyis annyi mindent tud róla.

Na de ezt?

Nem, ez nem ment.

A dzsekije zsebében rezegni kezdett a mobil.

A nagybátyja, Espen kereste.

Oskar egy lépés közepén megmerevedett.

Nem is kaphatott volna ennél világosabb emlékeztetőt, hogy senkinek sem beszélhet a dologról.

– Mi történt? – kérdezte Matilda.

– Meg kell néznem valamit.

Gyorsan elolvasta a rövid üzenetet.

„Oskar! Ezer éve. Jó lenne összefutni. Arra gondoltunk, átjöhetnétek Matildával bekapni valamit Olga születésnapján. Majd jelezz vissza!”

Olga születésnapja. Oskar az emlékei közt kutatott, próbált rájönni, az mikor lesz. Úgy rémlett neki, hogy egy hét múlva, de ellenőriznie kellett a pontos dátumot.

Espen és a felesége volt az, aki Oskar szüleivel együtt annak idején úgy döntött, hogy a rendőrség inkább ne vizsgálódjon Oskar állítólagos bűntettének ügyében. A saját családja helyezte őt jogi vákuumba.

És ő sokáig biztonságot érzett a csend uralmában. A szülei, a nagybátyja és a nagynénje azt mondták, az ő érdekében így lesz a legjobb, ha a rendőrség nem nyomoz, így Oskar elfogadta ezt.

Amíg egy nap ki nem józanodott, vissza nem nyerte az életét, és el nem kezdett kételkedni.

Újra elolvasta az sms-t.

Espen nem volt rossz ember, biztosan jót akart. Oskar szülei már meghaltak, a nagybátyja maradt az utolsó kapocs a múltjához. Csak nagy ritkán találkoztak, és néhány kivételtől eltekintve mindig Espen és Olga otthonában. Oskar vonakodott meghívni őket a valbergi házba. Egy olyan történetre emlékeztették, amiről nem akart tudni, ezért nem volt keresnivalójuk az otthonában. Egy otthonban, ahol mindig józan és rendes volt, és Matilda egyedüli gondviselője.

– Valami baj van?

Matilda hangja arra késztette, hogy átkarolja a kislánya soványka vállát, és magához húzza őt.

– Nincs – mondta. – Minden rendben van.

Talán pozitívumot kellene látnia Espen meghívásában.

Matildának jót tenne, ha érezné, hogy az apja révén is van rokona, nem csak az anyja családtagjai, akik messze laktak Kungshamntól, és ezért nem is látta őket valami gyakran.

Oskar úgy döntött, megfontolja, hogy elfogadja a nagybátyja és a nagynénje meghívását.

Matilda integetni kezdett a karjával.

– Figyi, apa! – mondta. – Tudod, van az új kislány az oviban. Játszhatok vele?

– Persze hogy játszhatsz – felelte Oskar. – Akkor jön át hozzánk, amikor csak akar. Vagy te is átmehetsz hozzájuk.

Hálás volt, amiért Matilda ilyen nyitott és barátkozó, ez még nagy hasznára válhatott az életben.

– Mindkettő jó – jelentette ki határozottan Matilda. – De először én akarok átmenni hozzá.

Oskar elmosolyodott.

– Miért? – kérdezte.

– Mert Hovenäsetben lakik, és még sosem voltam ott.

Oskar megdermedt.

Nincs ott keresnivalód, gondolta. Az a legszörnyűbb hely a földön.

– Apa!

Matilda megrángatta a karját, és megállt.

Mit keresek még itt? – gondolta fásultan Oskar. Már évekkel ezelőtt elmehettem volna innen jó messzire.

– Apa, mondjál valamit!

Oskar nyelt néhányat.

– Akkor jöhet át a barátnőd, amikor csak akar – mondta.

Aztán szótlanul továbbmentek.

Oskar akkor tette volna be a lábát Hovenäsetbe, ha befagy a pokol.

A levegő sűrű volt a párától, és meglehetősen hűvös. Iben a dzsekije gombjaival bíbelődött, miközben lassan végigballagott a Kärleksvägenen.

Megnézegette a házakat, amelyek mellett elhaladt.

Volt, amelyikből beszélgetést, nevetgélést hallott, néhányukból lámpafény szűrődött ki. Némelyik ház olyan közel állt az utcához, hogy a faluk volt a telekhatár. Iben azelőtt még sosem látott ilyet.

Persze mielőtt elindult ide, utánanézett a dolgoknak. Tudta, hogy Hovenäsetnek alig kétszáz állandó lakosa van, hogy hivatalosan nem is önálló település, és hogy egyetlen üzlet sincs benne. Még nyáron sem, amikor a lakók száma több mint a kétszeresére duzzad.

Körülnézett.

Vajon ki lenne most, ha egy ilyen helyen nőtt volna fel?

A telefonja hangos csengésétől összerezzent.

Megint anya. Világos volt, hogy nem fogja feladni.

Iben kelletlenül felvette.

– Na végre! – fakadt ki az anyja. – Csak hívogatlak és hívogatlak! Miért nem veszed fel? Hogy vagy? Jól utaztál?

Iben összehúzta magát a kérdésözöntől. Rögtön fel kellett volna vennie, amikor anya hívta, máskor ugyanis mindig így tett.

– Minden rendben ment, nem volt semmi gond.

– Jó a kollégium?

– Nagyon. Csak kicsit szűkös.

Iben arca csak úgy izzott.

Kollégium.

Jesszus, ha anya tudná…

– Jaj, úgy örülök! – mondta anya. Hallhatóan megkönnyebbült. – Tudom, mennyire akartad ezt az ösztöndíjat.

Az a sok hazugság.

Iben a fülére szorította a telefont, és felnézett. A Kärleksvägenről kifordult a Hovenäsvägenre, majd onnan egy Kryssnäsvägen nevű utcába. Ez egy zsákutcába torkollott, amelynek a végénél volt egy kisebb kilátó. A köd lágyan cirógatta a szürke vízfelszínt. El sem tudta képzelni, hogy festhet ez a hely napfényben.

– És ugye szép? – kérdezte anya.

Iben megriadt.

– Mi?

– Ugye szép az a Visby?

Visby. Iben otthon azt mondta, hogy oda megy, mert elnyert egy ösztöndíjat egy fotós kurzusra, amin részt akar venni. Ez igazából csak félig volt hazugság. Valóban felajánlották neki az ösztöndíjat, de elutasította, amikor úgy határozott, hogy másnak fogja szentelni a nyarat.

Jaj, anya, bocsáss meg!

– Ja, elég jól néz ki.

– Szívem, nem hangzol túl boldognak.

Iben mélyet sóhajtott.

– Csak most sok ez így egyszerre – mondta halkan. – És épp kávézni indultam, szóval…

Elhallgatott. Nem bírt többet hazudni.

Kávé, kollégium, fotós kurzus, barátok.

Minderről lemondott ezért. Egy mindentől és mindenkitől távol lévő, ködlepte helyért.

Vagyis majdnem mindentől és mindenkitől.

A Kryssnäsvägenről a ház felé irányította a lépteit, ahová a találkozót meghirdették.

– Majd valamikor hívlak – mondta.

– Holnap – jelentette ki anya határozottan. – Holnap hívj!

– Ha tudlak – felelte Iben.

– Tudsz – mondta anya. – Puszi. Mama és papa is üdvözölnek. Átjöttek kávézni.

Hallotta, hogy a nagyanyja kiabál a háttérből:

– Hiányzol ám, Iben!

A lány kinyomta a telefont.

Megnyújtotta a lépteit, és gyorsított a tempón.

Nyugtalan volt, és dühös.

Dühös az anyjára, amiért belekényszerítette egy csomó hazugságba. Mert most rossz volt miatta a lelkiismerete. Mert gyerekesnek érezte magát. Ez nem gyakran fordult elő vele, de most így volt.

Ellenőrizte a címet, és a háztól egy kicsit távolabb megállt.

Elég közel kellett állnia hozzá ahhoz, hogy a ködben is szemmel tarthassa, ugyanakkor nem akarta, hogy felfedezzék. Legalábbis nem idő előtt. Végül úgy döntött, egy villanyoszlop alá húzódik az utca túloldalán. Háromnegyed nyolc volt, és azok, akikre várt, most már bármikor megjöhettek.

Elővette a telefonját, és felment a netre. A honlap és a chat még mindig nem működött.

Bassza meg!

Nem értette, mi történhetett.

A honlapot egy idős hovenäseti férfi működtette, akit Gunnar Widének hívtak, és akinek a háza előtt most állt. Iben rákeresett a pasas nevére, de csak néhány találatot kapott, többek közt a lakcímét.

Alapos embernek tűnt ez a Gunnar. Mindenkinek felhívta a figyelmét, hogy álnéven írjon a chatbe, mert „sosem lehet tudni, kinek a szeme elé kerül a honlap”, és a figyelmeztetést a jelek szerint mindenki komolyan vette. Persze ez a mindenki nem jelentett többet öt chatelőnél. Iben először kuncogott rajtuk, de aztán felbukkant valaki, aki Mister Private Detective-nek nevezte magát. A többiektől eltérően ő mintha nem hovenäseti lett volna: választékosabban is fogalmazott, mint mások, és úgy tűnt, csak azért aktív a chaten, mert fel akarja venni a kapcsolatot Gunnarral.

„Érdekel a darabolós gyilkosság. Tudsz adni egy telefonszámot, amin elérhetlek?” – írta.

Gunnar a válaszában készségesen megírta neki a chaten a mobilszámát, úgy, hogy mindenki láthatta, de aztán csend lett, mindenki hallgatott. Iben azért elmentette Gunnar számát, mert úgy gondolta, még jól jöhet.

De leginkább Mister Private Detective járt a fejében.

Többször is elhatározta, hogy hozzászól a chathez, de aztán nem bírta rávenni magát. Akkor már eltökélte magában, hogy Hovenäsetbe jön, és nem akarta, hogy mindenki megtudja, mire készül. Másrészt viszont nagyon szeretett volna találkozni azzal, aki a jelek szerint ismerte a darabolós gyilkosság ügyét, ezért regisztrált a chatre. Lilla My lett az álneve, de sohasem küldte el az üzenetét Mister Private Detective-nek. Csak a lájk gombot nyomta meg néhányszor, de aztán ezzel is felhagyott.

Aztán egy nap új bejegyzés jelent meg a chaten.

Gunnar írta, és Mister Private Detective-nek címezte:

„Üdv! Elhagytam valahol a telefonszámodat, de meg akarom erősíteni, hogy a találkozó nálam lesz, huszadikán este nyolckor, ahogy megbeszéltük.”

Iben szíve hevesebben kezdett verni. Eredetileg csak huszonkettedikén akart Hovenäsetbe jönni, ezért most meg kellett keresnie a Jansson házaspárt, és megkérdezni tőlük, hogy átveheti-e a szállását két nappal hamarabb. Átvehette, de Janssonék akkor nem voltak otthon, így esett, hogy végül is August Strindberg hozta el ide őt. Az anyjának Iben azt mondta, hogy a visbyi kurzusnak megváltozott a kezdési időpontja, ezért hamarabb el kell utaznia a tervezettnél.

Aztán valami különös dolog történt.

Csupán néhány órával azután, hogy Gunnar bejegyzése kikerült, az egész honlap leállt. Minden eltűnt. Iben remélte, hogy ennek nincs jelentősége, és a találkozó időpontja és helyszíne nem változott.

Lassan mozgolódni kezdett. Egy helyben állva fázott. Ez is e miatt a hülye köd miatt volt.

Megnézte az órát. Már elmúlt nyolc.

Kérlek, Istenem, csak jöjjön el az a Mister Private Detective!

Ketyegtek a percek.

Túl gyorsan múlt el túl sok.

Végül már fél kilenc volt.

Iben szitkozódott magában.

Nem ácsoroghatott tovább a járdán. Kétszer is arra jött valaki, és mindketten kíváncsian néztek rá.

Emlékeztette magát, hogy a Mister Private Detective-vel való találkozás eredetileg nem is volt a terve része, nem ezen múlt, hogy eljön-e Hovenäsetbe. Ezt csakis ő tervezte. Sem Gunnar, sem Mister Private Detective nem tudott róla.

Nagyot sóhajtott, és feladta.

Hogyan lenne alkalma ezek után találkozni az emberrel, aki fel akarta venni a kapcsolatot Gunnarral a darabolós gyilkosság miatt?

Lassan otthagyta a helyét a villanyoszlopnál, és kisétált a régi gőzhajókikötőbe. Csónakházak sora mellett haladt el, majd a Svinevik kikötőnél ráfordult az útra, amely a sziklákat megkerülve a strand mólójára vezetett.

Nem volt ott senki.

Csak Iben.

A deszkák halkan nyikorogtak, amikor a mólóra lépett. Csónakok ringatóztak a vízen, és finoman rángatták a köteleiket.

Egész Hovenäset teljesen elhagyatottnak tűnt.

Mindenki otthon lenne?

Nem is volt olyan nehéz megválaszolni a kérdést. Mit keresett volna bárki is idekint ebben a különös időben? Nyilván bekuckóztak otthon. Gyertyát gyújtanak, és teát isznak. Esetleg játszanak valamit.

Anya ilyeneket szeretett csinálni, amikor rossz idő volt. Összeterelte a bandát, és megkínálta őket valami meleg itallal.

Iben szerette, amikor anya bandának nevezte a kis családot.

Iben, anya, mama és papa.

Apa nem volt köztük.

De ez most talán megváltozhatna.

Iben megrázkódott a családja gondolatától. Csak elszomorították.

Megsimította a szikla érdes, mégis valahogy lágy, és kissé nedves felületét, ahogy előrébb ment a mólón. Azt kívánta, bárcsak eloszlana a köd.

Ekkor zajt hallott. Emberi hangokat. Egy nőét és egy férfiét. Először halkan, majd hangosabban. Csupán néhány kurta másodpercig.

Iben felállt.

– Úristen, segítség! – sikoltotta a nő. – Segítség!

Iben sietve haladt a ködben, hagyta, hogy a móló vezesse.

A hang most már erősebben hallatszott. És kétségbeesettebben.

És a nő egyszer csak egyenesen nekiugrott.

A teste erősen, futtában csapódott Ibenének.

– Segítség! – kiabálta a nő. – Segítenünk kell neki!

Az edények üresen álltak, ők hárman pedig totális kajakómában hervadoztak az asztalnál. Főleg Ray-Ray.

– Hát ez isteni volt – nyögte, és megveregette a hasát.

Augustnek mosolyognia kellett.

Maria megfogta a kezét, és az ujjai közé fűzte a sajátjait.

– Szerintem is mennyei volt – mondta.

– Jaj már, komolyan – fintorgott Ray-Ray. – Muszáj nektek ilyen röhejesen szerelmesnek lenni? Nem bírom én ezt! Hát legszívesebben leslagoználak titeket! Ez már szinte túlzás!

August és Maria nevetett.

Agresszív csengőhang hallgattatta el őket.

Ray-Ray előkaparta a zsebéből a telefonját.

– Roland – mondta, és kiment, hogy zavartalanul beszélhessen.

August látta, hogy Maria követi őt a pillantásával. Ez most minden jel szerint tényleg munkaügy volt.

– Nem vagy szomorú, hogy holnap dolgozni kell? – kérdezte August.

– Jaj, dehogy, már úgy vááárom! – grimaszolt Maria.

Aztán komolyra váltott.

– De egyébként tényleg nem baj. Érzem, hogy élvezni fogom.

August megszorította a kezét.

– Sétáljunk majd egyet vacsi után? Én annyit ettem, hogy…

Elhallgatott, mert Ray-Ray visszajött a verandára.

– El kell mennem megnézni valamit – közölte. – Úgy néz ki, valami durva történt itt.

August gyors pillantást váltott Mariával. Döbbent pillantás volt. És aggodalmas.

– Itt? – kérdezte Maria. – Hovenäsetben?

Ray-Ray bólintott.

– Roland azt akarja, hogy most rögtön menjek oda. Jössz?

Maria habozott.

– Már ittam – felelte. – De hol az az „ott”? És mi történt?

– Nem azt kérdeztem, hogy dolgozni akarsz-e. Csak hogy jössz-e. Dolgozni úgyis muszáj lesz vele holnap.

Ray-Ray elhallgatott, látszott, hogy próbálja megválogatni a szavait. Végül így szólt:

– Valaki felakasztotta magát a strandon.

August a szájához kapta a kezét.

– Mi…

– Egyelőre nem tudok többet. Egy fiatal pár talált rá, ők hívták a segélyhívót.

Ray-Ray felvette a kabátját a széktámláról, ahová akasztotta, és kinyitotta a veranda ajtaját. Hűvös levegő áramlott be.

Maria is felkelt.

Hajgumit vett elő a zsebéből, és összefogta a haját.

Hangok hallatszottak az utcáról. Nem sok hang, és nem hangosak, de nyugtalanok. Jól lehetett hallani, miről beszélnek.

– Hát ez nem lehet igaz! Jézusom, képzeljétek, ha egy gyerek találja meg!

– Úgy van. Borzasztó dolog. Tudjuk, hogy ki az?

August is felállt, bár nem volt biztos benne, hogy mit kellene tennie, és hol. Nem akart kimenni az utcára a szomszédokkal pletykálni, de a gondolattól is ódzkodott, hogy otthon maradjon egyedül.

– Én is megyek – mondta végül Mariának.

– Ne! Miért jönnél? Ez nem olyasmi, amit látnod kellene.

Komor volt az arca, mintha már most elképzelte volna, milyen látvány fogadja majd a strandon, és meg akarta volna kímélni tőle Augustöt.

Ő azonban nem az a fajta volt, akit meg kellett kímélni az élet sötétebb oldalától.

– Veletek megyek – ismételte elszántan. – Nem vagy szolgálatban, de mindenki tudja, hogy rendőr vagy. Nincs abban semmi furcsa, ha együtt megyünk.

Mosoly jelent meg, majd suhant is tova egy szempillantás alatt Maria arcán.

Együtt.

A legfontosabb szó mind közül, az egyetlen, amelyik számít, ha az élet rosszabbra fordul.

August becsukta maga után a verandaajtót, és kulcsra zárta. A stockholmi barátai nagyon meglepődtek, amikor látták, hogy ő és a szomszédai is zárják az ajtót.

– Azt hittük, itt vidéken biztonságos – mondta Henrik. – Melyik tolvaj utazna idáig, hogy betörjön?

Többen, mint hinnéd, gondolta August.

Egy helynek nem kell különösebben ismertnek lennie ahhoz, hogy vonzza a rosszfiúkat – így is, úgy is eljöttek.

Beszívta a hűvös esti levegőt.

Egyszerre borzasztóan távolinak tűnt a nyár.

A műugrótorony körvonalai néhány méterrel Maria előtt derengtek. Mindenütt emberek voltak. A torony létráján, a mólón, még egy csónakban is a vízen.

A toronynak két platformja volt. Egy alacsonyabb és egy magasabb. Mindkettő benyúlt a vízfelszín fölé.

A férfi a felsőről lógott.

Mint egy sötét, súlyos árnyék a nagy fehérségben. A test lágyan himbálózott előre-hátra. Úgy nézett ki, mintha szabadon lebegne az ugróplatform és a vízfelszín között.

De nem így volt.

Néhány lépéssel közelebb érve már látszott a kötél, amelyen függött.

Maria tudta, hogy soha életében nem fogja elfelejteni ezt a látványt. Ahogy valószínűleg senki más sem azok közül, akik összeverődtek a mólón.

Nyomasztó volt a hangulat.

Valami biztosan nem stimmelt, mert a férfi még mindig odafent lógott.

Miért nem szedték le?

A mentők gyorsan és szakszerűen dolgoztak, és a rendőrök is hamar nekiláttak a teendőiknek. Maria a háttérben maradt, de mindent látott, ami történt. A mólón egy kordont állítottak fel ott, ahol az ugrótorony állt, hogy távol tartsák a bámészkodókat. Maria gyanította, hogy a mentési munkálatokban részt vevők közben annyira összejárkálták a helyszínt, hogy szinte esélytelen volt, hogy használható nyomokat találjanak.

Pedig a nyomok elárulhattak volna valamit arról, hogy hogyan halt meg a férfi. Bár úgy nézett ki, hogy öngyilkosság történt, közel sem lehettek benne biztosak, hogy így is volt.

Kicsit odébb felbukkant Ray-Ray sziluettje. Az egyik egyenruhás kollégával beszélt. Maria úgy érezte, oda kellene mennie hozzájuk, de emlékeztette magát, hogy nincsen szolgálatban. A helyi kollégák ismerték őt, és beengedték, de ezzel vége volt.

– Maria, gyere ide egy kicsit!

Akkor mégsem.

Ray-Ray hangja tompán hallatszott a ködben.

– Mi az?

Maria hallotta, milyen feszülten beszél.

– Acélhuzalon lóg, bazmeg. El kell fűrészelni, mindjárt kezdik.

Ez megmagyarázta, miért nem vették még le a férfi testét. Ami kötélnek látszott, valójában huzal volt.

Ray-Ray elővette a telefonját.

– Tessék – mondta. – Így néz ki a csávó. Felismered?

Maria habozott egy pillanatig, mielőtt megnézte a képet.

– Csak az arcát lehet látni – magyarázta Ray-Ray.

A férfi fiatal volt, nem lehetett több harmincévesnél. A haja sötét volt, arcát rövid szakáll keretezte. És ez az arc elhagyatottnak tűnt. A halál könyörtelen, amikor kiszívja az emberből az életet. Csak egy héj marad hátra utána.

– Felismered?

– Nem.

Ray-Ray a kordonnál álló hovenäsetiekre pillantott.

– A kollégák szerint nem tudni, kicsoda – mondta. – Kimentek a testhez az alsó platformra, és átkutatták a ruháját. Nincsenek nála iratok, sem búcsúlevél, sem telefon. Semmi.

Ez különös körülmény volt.

Az ember azt gondolná, hogy ha valaki nyilvános helyen, ilyen drámai módon vet véget az életének, az azt akarja, hogy mások megtudják, ki volt ő.

– Ahogy sikerül leszedni, hívják Uddevallából a törvényszéki orvosszakértőt – mondta Ray-Ray. – Majd ő megállapítja a halál pontos okát. Nekem személy szerint az az érzésem, hogy valami nem kerek.

Maria megborzongott, pedig egyébként nem fázott.

Meglehet, hogy a férfi halálában nem volt semmi különös. Nem kellett feltétlenül baljós jelnek tekinteni, hogy megszabadult az irataitól, mielőtt végzett magával – akár biztosra is vehette, hogy fel fogják ismerni. És a súlyosan depressziós emberek nem is mindig cselekszenek racionálisan. A helynek sem kellett feltétlenül gyanúsnak lennie, amit a halálához választott. Talán volt valami olyan kötődése Hovenäsethez, amiről ő és Ray-Ray nem tudott.

És még nem is használták ki minden belső erőforrásukat. Valahol jelenthették időközben a férfi eltűnését. Vagy lehetett bűnöző hátterű figura, aki jó ideje a hatóságok látókörén kívül élt. De Mariának valahogy nem ez jutott az eszébe a férfi világos nadrágja, bőrdzsekije és gondozott frizurája láttán.

– Valami konkrét dologra gondoltál? – fordult Ray-Rayhez. – Mármint amikor azt mondtad, hogy valami nem kerek.

– Nézd meg a dzsekijét! Látod azokat a sötét foltokat a bőrön? Nedves a válla, a gallérja meg részben az ujja. Az inggallérja is. De ma este nem esett.

Maria félrehajtotta a fejét. Látta, miről beszél Ray-Ray, és ő is eltöprengett.

– Talán a vízbe ejtett valamit, és ki akarta szedni – mondta.

– És beledugta a fél felsőtestét?

Maria a fejét rázta. Nem, az természetesen nem lehet.

– És van még valami – folytatta Ray-Ray. – Felsértette a nyakát a huzal. De alig vérzett. Majd az orvosszakértő megmondja a tutit, de én rohadtul nem értem, ez hogy lehet.

Maria sem értette.

A nem vérző seb azt jelentette, hogy a szív nem vert, amikor a sérülés történt. Ha a férfi nyaka eltört az akasztáskor, és azonnal meghalt, az talán lehetett rá magyarázat, de elég gyengécske. Ugyanis ha a halál ilyen hirtelen következett be, akkor a sebeknek a hurok megfeszülésének pillanatában kellett keletkezniük. Több mint érdekesnek ígérkezett meghallgatni, hogy mit mond az orvosszakértő.

– Ki találta meg? – kérdezte.

– Úgy hívják őket, hogy Magnus és Lovisa Engh. Aztán előkerült egy fiatal csaj is, az ő neve Iben Syrén. De vele Lovisa összeütközött a mólón, és sikerült rávennie, hogy forduljon el, úgyhogy nem kellett ezt látnia.

Maria felpillantott, és a kordonnál összegyűlt emberek felé nézett. A köd elhomályosított mindent, nem lehetett látni, hogy kik vannak ott.

– Iben a Fagyasztót vette ki – mondta Ray-Raynek. – Mi hoztuk el Augusttel Kungshamnból.

– Igen? Ki akartam hallgatni őt, kicsit arrébb vár, a gőzhajókikötőnél.

Odajött hozzájuk egy kolléganő.

– Találtunk valamit – mondta. – Egy kocsikulcsot.

Fel is mutatta egy bizonyítékgyűjtő tasakban. Régebbi modell volt, és egyetlen szó állt rajta: Volvo.

– Ez hol volt? – kérdezte Ray-Ray.

– A nadrágja zsebében.

– Akkor már csak keresnünk kell egy elhagyott Volvót – mondta Ray-Ray.

A rendőrnő bólintott.

– Már az is megvan – közölte. – Egyetlenegy kocsi állt a parkolóban, amikor az első járőrök megjöttek, és az egy piros Volvo volt. Elfutottam oda megnézni, passzol-e bele a kulcs. És igen.

Maria a halott felé fordult.

Ha az autója megvan, akkor jó az esélye annak, hogy sikerül őt azonosítani.

Szomorúság kerítette hatalmába, ahogy az élettelen testre nézett. Pillantása a sötét nedvességfoltokra vándorolt a dzsekin. Vajon hogy kerültek oda?

A móló lassan imbolyogni kezdett a léptei alatt. Először alig vette észre, de kisvártatva már szabályosan szédült. Forgott vele a világ, és Maria közel járt ahhoz, hogy leguggoljon, és úgy próbálja megállítani.

Mély levegőt vett, és némán számolta magában a másodperceket.

Elmúlik, gondolta. Nyugalom, tudod, hogy el fog múlni.

Ray-Ray gyengéden oldalba bökte.

– Jól vagy? – kérdezte.

Maria bólogatott.

A világ megállt, és ő újra felegyenesedett.

Paul halála óta rá-rátört a szédülés. A belső stressz egyértelmű jele volt, amin egyáltalán nem segített, hogy hazament, és otthon is a múlton rágódott.

– Jó szar véget ért a szabid – jegyezte meg Ray-Ray.

– Nincs semmi baj – mondta Maria, és komolyan is gondolta.

Teljesen készen állt visszamenni dolgozni.

Ma este pihenni fog, de holnap kezdődhet az igazság utáni hajsza.

Bármi is legyen az.

Az első évem veled

Tegnap volt a születésnapod. Ez azt jelenti, hogy ma van háromszázhatvanhat napja annak, hogy megszültelek az uddevallai kórházban. Bulit tartottunk a kertben, de te sem tortát, sem gyümölcslevet nem kértél.

A nagyapád azzal viccelődött, hogy olcsó lesz téged fenntartani. Rettenetesen lapos a humora, viszont az ajándékvásárláshoz ért. Ő hozta ugyanis ezt a naplót. Az a tervem, hogy minden születésnapodon írok neked egy rövid szöveget, és amikor neked is megszületik az első gyereked, átadom a naplót.

Már ha akarsz gyereket.

És úgy értem, ha te akarod, és nem valaki más.

Egy viharos éjszakán születtél, amikor egyszerűen nem akart elállni az eső. Apád olyan ideges volt, amikor el kellett vezetnie a kórházba, hogy kétszer is eltévedt. Persze az időjárásra fogta, de én láttam, mi a helyzet, és ha nem vagyok olyan iszonyú rosszul, még aranyosnak is tartottam volna.