Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2025

AZ ARUVIMI ERDŐ TITKA

A BUDAPESTI PLETYKA KIS KÉZIKÖNYVE

EGY ANEKDOTA ÉS EGY PÉLDÁZAT

VASÁRNAP DÉLUTÁN

LEVÉL A MILLIÓKRÓL

ESETEK

REGÉNYVÁZLAT

MODERN LEGENDA AZ IGAZSÁG BAJNOKÁRÓL,

FRANCIA PEZSGŐ A CSÁRDÁBAN

A RONGYÓDI BARACKOK

MODERN NÉPBALLADA

KARÁCSONY ELŐTT

JÓTÉKONYSÁG

„MAGYAROK DUDÁJA”

BOHÉMSÉG

A ROTHSCHILDOK

A TUTISTA ÉS A NIMOLISTA

ÉLETMŰVÉSZET

A KÖZVETITŐ

DIALÓGUS

MAGYARORSZÁG ÉS A KÜLFÖLD

TERMÉSZETTUDOMÁNYOS SZOMJÚSÁG

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Molnár Ferenc

AZ ARUVIMI ERDŐ TITKA
ÉS EGYÉB SZATÍRÁK

BUDAÖRS, 2025

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-212-2 EPUB
ISBN 978-963-678-213-9 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2025

első kiadás:
1916

az elektronikus változat az 1916. évi
kiadás alapján készült

a borító az 1889-es kiadású Explorations and Adventures
című kötet részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

AZ ARUVIMI ERDŐ TITKA

ELŐSZÓ

Nyájas olvasó, fogadj tőlem ezúttal egy igen rövid rémregényt. Mindössze néhány fejezetre fog terjedni, s amikor mind a ketten megunjuk, egyszerűen befejezzük. Nem ígérek semmi különöset, csak azt, hogy ha te előbb találnád befejezni a regény olvasását, mint én az írását, akkor én ezt meg fogom érezni s kevéssel azután magam is abbahagyom. Nem kell tehát megijedned tőle. Még csak annyit, hogy az Aruvimi-erdő Afrikában van, s nevét az Aruvimi-folyótól nyerte, amelynek folyását és sellőit H. M. Stanley hírlapíró, a londoni királyi földrajzi társaság tiszteletbeli tagja, 1887-ben kutatta fel. Az Aruvimi-erdőben, vagy más néven Afrikai Nagyerdőn nevezett H. M. Stanley százhatvan nap alatt vergődött keresztül a legnagyobb testi és lelki kínok közepette.

ELSŐ FEJEZET

Csöngettek.

- A papa - mondta egy kisfiú és bekiáltott a másik szobába: - mama, gyere, hazajött a papa.

A másik szobából kijött Tisztességes Lajosné, a papa neje és így szólt:

- Terka, nyissa ki az ajtót az úrnak és aztán rögtön hozhatja a vacsorát. Ti pedig, gyerekek, Gyurka, Pista, Sanyi, Feri, Lajcsi, Dönci, Dani, Miki, Gida, Jancsi, Erzsi, Nusi, Mici, Ella, Ilonka, Gertrúd, Margitka, Etelka és Magduska, üljetek szépen az asztalhoz és ne rohanjatok mindig rá szegény papára, mikor este fáradtan jön haza a hivatalból.

A gyerekek asztalhoz ültek. A papa belépett, s miután megölelte nejét, a gyerekekhez fordult:

- Szervusztok gyerekek.

- Jó estét papa! - hangzott kórusban.

Az apa leült közibük s nemsokára elmerült a párolgó leves kanalazásában.

- Lajos - mondta a felesége, miután a gyermekeknek levest adott - egy úr volt itt délután és itt hagyta ezt a borítékot.

Egy borítékot adott át urának, melyet az rögtön felbontott. Három darab húszkoronás hullott ki belőle, semmi más.

- Mi ez? - kérdezte az apa.

- Nem tudom. Egy úr hozta, itt hagyta és csak azt mondott, hogy tiszteltet szépen. A neve Braunauer.

- Braunauer Bernát?

- Igen.

- Tudom.

Az apa arcán könnyed pír futott végig, zsebre tette a borítékot, amelybe előzőleg visszahelyezte volt a három húszkoronást és tovább kanalazta a levest.

Tisztességes Lajos állami hivatalnok volt. Magyar királyi pénzügyi másod-szaglász volt az állami benzinbűzmegállapító-hivatalban. Nyájas olvasó, aki nem vagy jártas a hivatalok rengetegének tömkelegében, bizonyára fejcsóválással fogadod e ritkán szereplő hivatal nevét. Pedig ott van, Budán, a Ló-utca 4-b. alatt, egy bérházban, amelyet az állam kizárólag e hivatal céljaira bérelt ki egy országgyűlési képviselőtől. Ebben a hivatalban állapítják meg hivatalosan a benzin erősségét szakavatott férfiak, akik közt Tisztességes Lajos a másod-szaglász igen halványan dotált és egyébként sem kimagasló állását töltötte be.

A hivatal keletkezése és működése elég érdekes és eléggé ismeretlen ahhoz, hogy néhány szóban elmondhassuk. A hivatal (teljes címén: Magyar Királyi Állami Benzin Bűz Megállapító Állomás) egy magáncég, a Braunauer Bernát és Társai Egyenruha-Vegytisztitó Részvénytársaság kezdeményezésére létesült.

Miért kezdeményezte éppen ez a cég a hivatal létesítését?

Ehhez tudnunk kell azt, hogy mivel foglalkozott a Braunauer-cég. A Braunauer-cég feje és megalapítója, Bernát, egy napon arra az ideára jött, hogy vállalatot alapít, amely a Budapesten lakó összes egyenruhás állami alkalmazottak ruhájának vegyi tisztítását elvállalja. Az eszme kitűnő volt. Ezer meg ezer levélhordó, táviratkihordó, postakocsis, hivatalszolga, portás, fogházőr, kézbesítő, rendőr, vámszedő, pénzügyőr stb. stb. hordja az állam egyenruháját. Az államnak érdeke, hogy ez a ruha mindig tiszta legyen, a sok ezer szegény embernek pedig nem telik minden héten vegyitisztitóra. A cég tehát hajlandó ezt a rengeteg sok egyenruhát: sapkát, nadrágot, kabátot, köpenyt állandóan, adott időközökben vegyileg tisztitani, amiért az államtól dús fizetséget kér. Nem telt bele három hónap, dr. Gurnemancz képviselő kijárta a dolgot, annak idején a pártkassza csinos összeget kapott, dr. Gurnemancz a vállalat jogtanácsosává lett és az állam megbízta a céget az állami egyenruhás alkalmazottak ruháinak vegyi tisztításával, egyelőre hárommillió és hétszázezer tisztitással, próbaképpen. Ha ez beválik - mondta az államtitkár édes mosollyal - akkor megkötik a végleges szerződést.

A cég berendezkedett. Hatalmas telepét Budán állította fel, egy háromemeletes bérházban. Az egyenruhás alkalmazottak tartoztak ruhadarabjaikat hetenkint egyszer a cég telepére szállítani - bizonyos turnusokban - s másnap értük mehettek. A cég, miután újabb összegeket juttatott a pártkasszának, s miután dr. Gurnemancz úgy küzdött, mint egy kölykét vesztett oroszlán, megkapta a végleges és kizárólagos szerződést, nyolcvan évre. Ugyanekkor véglegesítette ideiglenes tisztitó-telepét.

A tisztítási munka igen egyszerű, modern vegyészeti elv szerint folyt. A ruhákat beszedték a BEADÁS feliratú helyiségben, hozzájuk sem nyúltak, s másnap visszaadták a jelentkező tulajdonosnak a KIADÁS feliratú helyiségben. Az állami szubvención kívül ezért a vegyi műveletért a cég maguktól a ruhatulajdonosoktól személyenként csak negyven fillérnyi díjat szedett. A cég szavatosságot vállalt a tisztitásnál tönkrement ruhákért, de erre soha nem került a sor, mert, mint nem győzzük eléggé hangsúlyozni, a cég működése csak arra szorítkozott, hogy hétfőn beszedte a ruhát és kedden - anélkül, hogy hozzányúlt volna - visszaadta a tulajdonosnak. Id. Braunauer Bernát közben megszerezte a magyar nemességet, még pedig burnótkövi előnévvel, ifj. burnótkövi Braunauer Berci pedig b. Barnóczy Benő név alatt verseket és darabokat irt s lóversenyistállót tartott Captain Bernhard néven. Ez mind nagyszerűen, simán ment, a család gazdagodott, a levélhordót pedig, aki panaszkodott, hogy a folt benne maradt az uniformisában, úgy rúgták ki a panaszával együtt, hogy soha többé nem jutott eszébe panaszra menni. A Braunauer-cég üzletét két alapra helyezte.

1. arra, hogy hozzá sem nyúl az egyenruhákhoz, tehát kiadásai a minimumra szorítkoznak,

2. arra, hogy az állami alkalmazottak fentebb felsorolt ezrei ételfoltot (ami a folt-kontingens legnagyobb százalékát teszi) - nem fognak ejteni ruháikon, több okból, amelyek közül elégnek látszik felemlíteni azt, hogy nincs mit enniük.

És így éltek boldogan évekig, amig a cég egy elbocsátott alkalmazottja nemtelen bosszúból föl nem jelentette a céget, azt mondván feljelentésében, hogy a cég nem tisztítja a ruhákat, mert soha életében még csak egy liter benzint sem vásárolt. A cég nem ijedt meg ettől az aljas rágalomtól. Braunauer bácsi látogatást tett a szomszédoknál és kétszázhúsz koronáért rá bírta Halastavassy Benő magánhivatalnokot és száznyolcvan koronáért Schmeckedig Mór utazó-alkuszt arra, hogy följelentést adjanak be ellene az elöljáróságnál, följelentést, amelyben panaszkodnak a tisztitó-telepből kiáramló orrfacsaró benzinbűz miatt és követelik, hogy a telepet az úgynevezett bűzös gyári-övezetbe helyezzék ki. A minisztériumban, ahová az elbocsátott hivatalnok följelentése ment, Braunauer bácsi a két bűzföljelentés hivatalos aktáival védekezett. Ekkor azonban Agyafurtovics, a közismert államtitkár, felhívta magához Braunauer bácsit.

- Bátyám - mondta neki - baj van.

- Tudom, tudom - hagyta rá a bácsi - följelentettek, hogy benzin nélkül tisztítunk.

- Nem, nem - szólt ravaszul az államtitkár - mi ennek a rágalomnak nem ülünk fel, hiszen láttuk a két följelentést, amit benzin-bűz miatt tettek a szomszédok.

- Nos? - kérdezte megnyugodva Braunauer bácsi.

- Nos - mondá kajla pillantással és ördögien vigyorogva az államtitkár - nem is emiatt van baj, hanem amiatt, hogy az önök telepének elviselhetetlen benzinbűze miatt panaszkodnak a szomszédok. Ha ezen nem segít, kihelyezzük az ön telepét.

- Az istenért - kiáltott Braunauer bácsi - ezt én privátim mondom méltóságodnak: soha még egy csöpp benzin be nem tette a lábát az én telepemre. Mit akarnak tőlem?

- A közelgő választások - mondá az államtitkár - valóban közelegnek...

A többi diszkréten morajló párbeszéddé csöndesedett. Braunauer bácsi fizetett a pártkasszának, fizetett Halastavassy és Schmeckedig uraknak, hogy a panaszt visszavonják és minden rendben volt.

Illetve, Braunauer azt hitte, hogy rendben van. A cég továbbra sem eresztett be a telepre egy deci benzint sem, de a szomszédok megtudták, hogy Halastavassy és Schmeckedig százakat kerestek a följelentéssel. Nem telt bele egy hónap és háromszáznegyvenhat följelentést adtak be az elöljárósághoz, mindenik följelentésben élénk színekkel ecsetelve azt az utálatos állapotot, hogy a Braunauer-féle tisztitóból kiáramló benzinbűz tűrhetetlenné teszi a környék levegőjét. Braunauer rémületében ceruzát ragadott és kiszámította, hogy ha a háromszáznegyven följelentőt lefizeti, s aztán lefizeti azt a hatszázat, aki rögtön jelentkezik mikor megtudja, hogy keresni lehet, akkor kétszer annyi pénzt adott ki, mint amennyit kiadott volna, ha tényleg kitisztítaná benzinnel az egyenruhákat. A legborzasztóbb helyzetbe jutott. Körülbelül ezer szomszédot pénzelni évről-évre, rengeteg kiadás. A becsületes útra térni és tényleg benzinnel tisztitani, szintén nagy kiadás és amellett megmaradnak az összes panaszok. Akik benzinbűzt éreznek benzin nélkül, azok nagyon érzékenyek lesznek, ha valóban szerepelni fog a benzin. Máshová menni? Új telket venni, gyárat építeni? Mind rengeteg pénzbe kerül. Braunauer bácsi rémülten rohant vállalata jogtanácsosához, dr. Gurnemancz országgyűlési képviselőhöz. Hosszas tanácskozás után fölmentek az államtitkárhoz és felajánlották, hogy viselik egy felállitandó állami hivatal költségeinek 80 százalékát, s adnak a pártkassza céljaira bizonyos összeget, ha az állam felállít egy kis hivatalt, amely minden hó elsején megállapítja a Braunauer-cég által tisztitásra használt benzinről, hogy szagtalan, s ezzel mindennemű szomszédi zsarolásnak és följelentésnek elejét veszi. A Braunauer-cég viszont kötelezi magát, hogy ezentúl sem nyúl hozzá a ruhákhoz sem benzinnel, sem egyébbel, s a benzint csak arra használja, hogy minden hó elsején belőle mintát mutat be az Állami Benzin Bűz Megállapító Állomásnak, amely aztán kimondja, hogy a bemutatott benzin bűze olyan ismérvű, hogy az ellene emelt vagy emelendő panasz épp az állami véleményre való hivatkozással elutasítandó. Ez volt Braunauer bácsi számítása szerint a legolcsóbb megoldás. Az államtitkár el is fogadta, fölvette a pénzt a pártkassza céljaira, elfogadta a 80 százalékos hozzájárulást az új hivatal költségeihez és így szerveztetett meg a Magyar Királyi Állami Benzin Bűz Megállapító Állomás Budán, a Ló-utca 4-b. alatt, dr. Gurnemancz képviselő bérházában, az első emeleten. A hivatal állott egy hivatalvezető miniszteri osztálytanácsosból, egy miniszteri titkárból, két pénzügyi főszaglászból, egy pénzügyi szaglászból, két pénzügyi másodszaglászból, egy raktárnokból, egy tartálynokból, egy vegyészből és két írnokból, meg egy hivatalszolgából.

Ebben a hivatalban volt egyike az említett két másodszaglásznak Tisztességes Lajos, akinek, ha valaki vézna kis alakját, vékony nyakon ingadozó nagy, szomorú fejét és keskeny, szinte gyerekesen szűk vállait látta, nehezen hitte volna el, hogy tizenkilenc élő gyermeknek atyja.

Ismétlem, kanalazta a levest, miután megtudta, hogy Braunauer Bernát a lakásán járt és minden üzenet nélkül hatvan koronát hagyott nála egy borítékban. De sovány, csontos fején végigszaladt a pirosság, mikor a borítékot zsebre tette, mert Tisztességes Lajos tisztességes ember volt és Agyafurtovics államtitkár bizalmát éppen azzal vívta ki, hogy soha senki semmi módon nem férhetett hozzá.

- Miféle pénz ez? - kérdezte a felesége.

- Piszkos pénz - morogta Tisztességes Lajos - holnap reggel visszaviszem neki.

MÁSODIK FEJEZET

Tisztességes Lajos reggel nyolckor elindult hazulról, hogy burnótkövi Braunauer Bernátnak visszavigye azt a hatvan koronát, amelyet az asszony tegnap gyanútlanul fogadott el a vállalkozótól. Mielőtt elindult volna, megcsókolta mind a tizenkilenc gyermekét és elköltötte szerény reggelijét. Reggelije a magyar államhivatalnokok szokott reggelije volt: egy szem olajbogyó, egy kicsiny bőrdarab neje tavalyi nyári bőrövéből, forró vízben puhítva, sóval és paprikával s egy darab úgynevezett „állami pirítós”, amely úgy készül, hogy egy jól átjátszott kártyát zsírban kisütnek és paníroznak. Lajos jó étvággyal fogyasztotta el a tök tízest, az olajbogyót mohón nyelte el, az öv-szalonnát pedig szájában magával vitte az útra, mert annak megrágása bizonyos időt és szorgalmat igényelt.

Lement a harmadik emeletre és sógorától kölcsönkért villamosra nyolc krajcárt. Erről váltót adott, majd nemsokára vígan fütyörészve ment ki a kapun. A fütyörészés idejére az övcsemegét mellényzsebébe tette, mert a két élvezet kizárta egymást, s Lajos különben sem tartozott ama kéjencek közé, akik az élvezeteket mohón halmozva mindenben egyszerre akarnak tobzódni. De lelkiismerete friss és üdítő volt, mint egy pohár bécsi víz s állandóan kiegyensúlyozott jókedvben tartotta e férfiút.

A villamos-állomáson várakozott.

Nem szeretett emberek közé járni. Az volt a rögeszméje, hogy Pesten még akkor is ragad romlottság az emberre, ha egyszerűen végigmegy az utcán. És Lajos meg akarta őrizni ártatlanságát, tehát se jobbra, se balra nem nézett, behúzta nyakát a gallérjába, mint hózivatarban az utcaseprő. De hiába volt minden.

Jött a villamos és Lajos felszállt rá. A nyolc krajcárt odaadta a kalauznak, kapott ezért egy jegyet, amelyet gondosan összehajtott és a gomblyukába tűzött. Chamberlain orchideát hordott a gomblyukában, Lajos jegyet. De nem zúgolódott. Állt hátul a peronon és nézte a világ folyását, remegve, hogy valami korrupció ragad rá. Rövid robogás után megtörtént az első gonoszság. A kocsi hátsó ütközőjére felkapaszkodott egy gyerek, így akarva kijátszani a villamos vasúttársaságot. Lajos meghányta-vetette a dolgot, s úgy találta, hogy az ifjui romlottság ellen tenni kell valamit. Felnyitotta tehát a toló-ablakot, kihajolt rajta s a gyermek kalapját lefricskázta a földre, úgy számítva, hogy a gyermek a kalapjáért leugrik s aztán nem éri többé utol a kocsit. Lajos jól számított. A gyermek előbb a fejéhez kapott, majd ártatlan kék szemeit Lajosra emelve, felköpött rá, aztán leugrott a kocsiról. Lajosnak előbb Tisza Kálmán híres mondása jutott eszébe: hogyha valakire ráfröccsen valami, várja meg, amig megszárad, mert akkor lehull magától. De utóbb eszébe jutott, hogy ez csak a politikai életre vonatkozik. Megtörülközött tehát s elővéve mellényzsebéből a zamatos bőrdarabkát, csöndesen folytatta reggelijét.

A következő állomáson azonban olyasvalami történt, ami igazolni látszott Lajos emberkerülő modorát. Egy kis kövér, cilinderes úr szállott fel a kocsira és a peron egy sarkába támaszkodva állt, amig a kalauz oda nem lépett hozzá.

- Szabad kérnem? - mondta a kalauz.

- Nem ismer, maga marha? - szólt feddő hangon az idegen. - Szabadjegyem van!

A kalauz pislogott.

- Kérem - mondta - legyen szíves megmutatni.

Lajos már az idegen fellépéséből sejtette, hogy nincs szabadjegye s a kalauz gyanúja csak megerősítette ebben a nézetében.

Az idegen szúró pillantást vetett a kalauzra és kotorászni kezdett összes zsebeiben, még azokban a kis zsebekben is, amelyekbe bele sem fér egy szabadjegy. Kereste mindenütt, az erszényében, a gyufaskatulyájában, a cvikkertokjában, a kalapja bélésében, az órája fedele alatt, a cipőjében, a harisnyájában, a zsebkendője ráncaiban.

- Talán a bélésbe csúszott, - jegyezte meg jóakarattal Tisztességes Lajos, aki az utolsó percig nem szűnt meg az embereknél egy kis jóhiszeműséget feltételezni.

A kövér idegen erre összes béléseit megmarkolászta, majd a homlokára ütött, mintha ott találta volna meg a jegyet.

- Otthon felejtettem! - kiáltott fel. - A nachtkasztlin maradt.

A kalauz savanyuan mosolygott. Elővette a jegyfüzetet és egyet nyalt viharvert mutatóujján.

- Hova tetszik? - kérdezte.

Az idegen jóakaró mosollyal szólt:

- Ide a szomszédba megyek csak, nyolc krajcáros jegy kellene, de ne adjon jegyet, mindjárt leszállok, inkább adok magának három krajcárt, maga is jól jár, én is jól járok, a társaságnak meg úgyis elég milliója van.

A kalauznak közben megszáradt a mutatóujja, tehát ismét nyalt rajta egyet, mondván:

- Nem lehet kérem.

És a jegy után nyúlt.

- Ne... ne! - mondta a kis kövér ember és megfogta a kezét, hogy ne téphesse ki a jegyet - Ha nem megy bele az üzletbe, akkor legalább keressen maga, itt a nyolc krajcár, nem kell jegy.

- Nem lehet kérem - mondta a kalauz rideg becsületességgel, letépte a jegyet, odaadta neki és a markát tartotta. Az idegen mosolyogva vont vállat és egy hatost tett a kalauz markába. A kalauz vissza akart adni két krajcárt. De az idegen csak egy krajcárt vett el tőle, a másik krajcárra nézve kegyesen intett. A kalauz eltette a krajcárt, haptákba állt, balkeze a nadrág zsinórján ahogy katonáéknál tanulta, jobbkeze a sapkája simléderjén, s teli tüdőből üvöltötte:

- Alássan köszönöm, nagyságos uram!

Az idegen ismét kegyesen bólintott.

Tisztességes Lajos összegezte a történteket:

1. az idegen szabadjegyet hazudott, ingyen akart utazni. Ez nem sikerülvén neki:

2. az idegen három krajcárért akart utazni s öt krajcárt megtakarítani, a kalauzt lopásra és sikkasztásra csábítva. Ez sem sikerülvén:

3. az idegen meg akarta fizetni a rendes árat, de a kalauzt sikkasztásra csábította csak azért, hogy ő ingyen, azaz a más pénzén lehessen gavallér. Ez sem sikerülvén:

4. az idegen megfizette a rendes árat, de a szokásos borravalóból ötven százalékot levont, mert minden áron nyerni akart, de egyben az egész afférban, mint gavallér, felül akart maradni.

- Mennyi romlottság, - mormogta magában Tisztességes Lajos - mennyi gazság egy egyszerű kis villamosjegy körül és mily szép, mily fölemelő, hogy egy egyszerű és szegény kalauz korrektségén mindez megtört, elporzott és visszaloccsant az idegen aljasságának tengerébe, mint hullám a fekete szikláról.

- Ön derék ember - súgta Lajos a kalauz fülébe, hogy az emberiség nevében megjutalmazza őt - ön derék ember. Nagyon jól tette, amit tett.

- Igaz is - suttogta vissza neki a kalauz - nem lehet tudni, hogy nem az igazgatóság detektívje-e!

És ravasz vigyorgással ment be a kocsiba. Lajos kebelében savanyú érzések szálltak fel és fojtogatták a torkát. De nem szólt semmit. Elraktározta emlékezetében a kalauzt amaz emberek közé, akikben csalódott.

Ellenőr pattant föl a kocsira. Megnézte a menetlevelet, írt rá valamit s azzal elindult jegyet tépni.

- Kérem - mondta, mikor Lajos jegyét megnézte - nem a földről szedte ezt fel uraságod?

Lajos elpirult.

- Pardon - mondta a kalauz - a szám azért nem stimmel, mert...

És mutogatott valamit a menetlevélen. Az ellenőr vad tekintettel adta vissza Lajosnak a jegyét, bosszúból kétszer akkora darabot tépve le belőle, mint illett volna s ujjával megfenyegette Lajost. Azzal meglátva a pocakost a cilinderrel, feszes haptákba állt és hangosan köszöntötte:

- Jó reggelt, méltóságos uram.

Az idegen kegyes mosollyal bólintott. Robogtak tovább. Az ellenőr leszállt, s a méltóságos úr a kalauzhoz fordult:

- Mondja... körülbelül mikor érkezünk Budára?

- Pardon - mondta a kalauz - uraságod jegye csak a hídig érvényes...

- Jó, jó, barátom - mondta a kis kövér - ne akadékoskodjék annyit, mindenáron csak tömni akarja a társaságot... hiszen mindössze csak két állomást megyek a hídon túl.

Tehát mégis nyert az üzleten. Lajos éppen ki akarta szájából venni a bőrt, hogy kellőképpen szörnyülködhessék, mikor az idegen megszólalt:

- És mondja meg, barátom, annak az ellenőr úrnak, hogy ha már megszólít, akkor adja meg a címemet rendesen. Én nem vagyok méltóságos úr. Én kegyelmes úr vagyok.

Lajos erre rémületében lenyelte a bőrt. Hosszú hivatalnoki pályáján most először történt meg vele, hogy megrágatlanul ment le a torkán a csemege. Szerencsére állomás következett és leszállt. Kissé kiábrándultan fordult be egy mellékutcába és sietve ment addig a házig, amelyben a burnótkövi Braunauer Bernát-cég összes vállalatainak központi irodája volt, de amelyen francia és angol mintára csak egy levelezőlapnyi nagyságú fekete márványtábla jelezte ezt a kapu alatt, a táblán szép, dőlten írott matt-arany betűkkel:

BRAUNAUER

Előkapta a zsebéből a tegnapi hatvan koronát, amely még az eredeti borítékban volt s kissé izgatottan nyitott be az előszobába.

HARMADIK FEJEZET

Az előszobában libériás inas fogadta Tisztességes Lajost.

- Braunauer úrral akarok beszélni - mondta Lajos az inasnak.

- Tessék erre, a titkár úrhoz.

És benyomta egy zöldposztós ajtón. Lajos egy váróteremben találta magát, ahol épp egy ál hírlapírót kisért ki a titkár. A titkár így szólt az ál hírlapíróhoz:

- Megengedi szerkesztő úr, hogy bemutassam önnek dr. Sepsi urat? Ő vállalatunk csaposa.

- Csaposa? - kérdé remegve az ál hírlapíró.

- Igen. Szerkesztő úr most megkapta a nyolcszáz koronát, amit kért, de a világ előtt fenn kell tartanunk egy kis látszatot, s ezért most szerkesztő urat dr. Sepsi, vállalatunk csaposa, ki fogja dobni és le fogja rúgni a lépcsőn. A lépcső alján egy királyi közjegyző ül, aki erről jegyzőkönyvet vesz fel, aztán szerkesztő úr távozhat. Mi szívesen adunk pénzt, de ha valami botránypörben ez kisül, mi igazolni akarjuk, hogy mi szerkesztő urat kirúgtuk. Ne méltóztassék félni, a lépcső élei le vannak gömbölyítve s az egészet vastag, csomózott, nyíratlan futószőnyeg fedi.

- Köszönöm - mondta kissé kelletlenül mosolyogva az ál hírlapíró - különben is jól ki vagyok tömve, mert innen egy bankpalotába megyek, ahol márványlépcső van. De a fejem, uram, a fejem nem bírja már a lépcsőt. Borzasztókat koppan, ugrik egyik fokról a másikra és ne feledje, hogy kopasz vagyok!

- Fájdalom - mondá társasági mosollyal az elegáns titkár - a lerúgástól nem tekinthetünk el... legföljebb annyit tehetünk, hogy megadjuk önnek azt a kedvezményt, amit csak kivételesen kap három-négy idősebb, érdemes, régi ál hírlapíró...

- És mi az? - villant fel a másik.

- Az, az, - felelt a titkár, - hogy adunk önnek egy vívómaszkot a fejére. Ez megvédi a koppanásoktól. Életlen lépcső, szmirna-rendszerű szőnyeg, fejvédőmaszk... igazán mindent megteszünk az ál-sajtóért.

Szolgák jöttek egy intésre s ellátták az álszerkesztő fejét a vívómaszkkal.

- Isten önnel - mondta a titkár - én nem szeretem ezt nézni.

Besietett a szobájába.

- A viszontlátásra! - kiáltotta utána az ál hírlapíró s azzal dr. Sepsihez fordult:

- Mehetünk?

- Azonnal - szólt a csapos és egy szócsőhöz lépett, amelynek vége a falból állott ki. Dr. Sepsi, mintha szenvedélyesen csókolta volna a szócsövet, úgy állt ott előtte.

- Halló - hangzott fojtottan. - Közjegyző úr? … Kérem, vigyázzon. Ál hírlapíró érkezik. Kérem bejegyezni: Ruggyanta F. Elemér, született 1873-ban, Vámospércsen, nős, hat gyermek atyja, vagyontalan. Bejegyezte? Köszönöm.

Érdekes és liberális szokás volt a cégnél, hogy a vallást soha nem kérdezték.

- Kérem a közepére állni - szólt üzletszerű hangon a vállalat csaposa. - Úgy. Köszönöm. Ajánlom magamat.

- Szolgája - dadogta az ál hírlapíró és remegve várta a történendőket. Nem mert hátranézni.

A csapos unott hangon ordította:

- Takarodjék, gaz zsaroló!

Azzal hirtelen bemártotta jobblábát az odakészített erős kokain-oldatba s így érzéktelenítve az áldozatot, olyat rúgott belé azon a helyen, amelyet az emberi test egyensúly-viszonyai szinte predesztináltak erre a műveletre s ahová bizonyos ősi ösztönnel az ál hírlapíró várta is a mozdulatot, hogy hangos csörömpöléssel és dübörgéssel gurult le tőle a földszintre.

- Tizenegy másodperc! - kiáltotta fel az időmérő, aki kronométerrel a kezében állott lenn.

- Brávó - dicsérte meg önmagát dr. Sepsi - ez rekord. De nem minden álszerkesztő gurul ilyen gyorsan. Speichel szerkesztő úr tizenhat másodpercig gurult.

Dr. Sepsi önelégülten ment vissza irodájába, amelynek ajtaján ez a felírás volt olvasható: CSAPOS. Tulajdonképpen nem nagyon szerette ezt az új hivatalát, amelybe a Braunauer-cég egy elsőrendű futball-csapattól szerződtette el, melynek kiváló hátvédője volt. Hatalmas rúgásai azonban felköltötték Braunauer Bernát figyelmét, aki sportbarát volt, s mikor nagy fizetést ajánlottak neki, otthagyta a csapatot. De itt, e bürokratikus és gépies pályán azzal vigasztalta magát, hogy bizonyos sportszerűséget adott szerepének. Így például az ő kérelmére fogadott a cég időmérőt, aki sportszerűen mérte a repülő álszerkesztők útját. De kiváló erő volt e téren, aki sok újítással lepte meg a céget. A kokainoldatot is az ő tanácsára szerezték be, ami fejlett humanisztikus érzékéről tanúskodik. Már csak kevés, nagyon öreg ál hírlapíró van, aki vissza tud emlékezni amaz időkre, amikor még kokain nélkül rúgtak a bankokban. Ezek tudják, hogy dr. Sepsi érdeme a helyi anaesthesia bevitele a zsarolásba. Csak a csaposi cím ellen voltak kifogásai. Braunauer Bernát azonban ragaszkodott e magyaros hangzású címhez és a világért sem akart belemenni, hogy a doktor felvegye a hőn óhajtott „sajtó-irányitó” vagy a mások által is ajánlott segédrugalmazói címet. Hogy Sepsi hiúságát kielégítse, inkább megadta neki a „csapos” cím mellé a „nálamtitkár” címet, amit sokszor használt is, a doktor kéjes örömére.

- Ronda mesterség - mormolta szobájában dr. Sepsi, miközben a kokainos csizmát felcserélte ugyanolyan finom amerikai lakkcipővel, aminő a ballábán volt. A hivatalszolga a sajtó-csizmát a fogasra akasztotta, a doktor pedig hozzálátott a reggelijéhez, amely néhány korong kovásztalan kenyérből, úgynevezett mazóth-ból állott, melyet a doktor egy félpohár kávéba aprított vidám ropogtatással, addig, amig a kávé fönn ki nem dagadt a pohárból.

Tisztességes Lajos némán szemlélte végig a jelenetet a váróteremben, majd szerényen szólított meg egy újabb szolgát:

- Braunauer úrral szeretnék beszélni.

- Tessék a titkárhoz - mondta a szolga és benyomta őt azon az ajtón, amelyen át az imént eltűnt a titkár, aki „nem szereti ezt nézni.”

A titkár egy amerikai íróasztalnál ült és mikor Lajos belépett, az előtte álló tiszta papirosra ezt írta fel: „Budapest, Budapest, Budapest, Budapest, Budapest, Budapest, Budapest, - majd csupa nagy betűvel: BUDAPEST, csak azért, hogy Lajos várjon, féljen, álljon és remegjen az asztal mellett, hogy mikor kerül rá a sor. Majd hozzáírta ezt: Budapest, Pest, Buda, majd ismét ezt, lassan, nagyon szép betűkkel: Bbbudapesttttttt, majd ezt Bukarest, majd ezt: BBBBBB s később hozzárajzolt egy kis rajzot, mely egyre kisebbedő körökből állt, a legkisebb kör közepén egy ponttal. Mikor mindezt elvégezte, az iv papirost összehajtotta, hosszában, kívül ráírta azt, hogy Budapest, 1914. február 12., az aljára pedig ezt: B, b, B, b, 1914. Azzal oldalt félretette az asztalon, mint valami elintézett aktát, bemártotta a tollat és egy újabb iv papirosra kezdett írni, fölül ezt írva rá: bbbudapppest, aztán hirtelen összeráncolt szemöldökkel, balkezét kinyújtva, mintha egy kérvényt akarna átvenni, türelmetlen, sürgető hangon így szólt a félénken váró Lajoshoz:

- Mit akar?

- Braunauer úrral szeretnék beszélni - mondta tisztelettel Lajos.

- Személyesen?

- Személyesen.

- Milyen ügyben?

Lajos lenézett a földre:

- Privát.

A titkár vontatottan beszélt hozzá, mialatt sietve tovább irt az új ívre, most ezt írva rá vagy százszor egymásután: Braunauer BBB. Braunauer BBB. Fel sem nézett az írásból:

- Magánügy?

- Igen.

- Kérem - szólt a titkár - nekem tessék legalább körülírva megjelölni, hogy miféle magánügy, mert én Braunauer úr titkára vagyok és addig nem bocsáthatok hozzá senkit, amig körülbelül nem tudom, miről van szó.

- Kérem - mondta Lajos emeltebb hangon - ha ez így van, akkor nem csinálhatok belőle titkot. Én Tisztességes Lajos vagyok, állami másodszaglász vagyok és visszahoztam Braunauer úrnak egy összeget, amit távollétemben nálam hagyott.

A titkár tovább írt, sietve. Balkezével közben megnyomott egy csengőt, mire egy szolga lépett be a szobába. A titkár fel sem nézve, nyugodtan szólt a szolgának:

- Az elmeorvost.

A szolga meghajolt és kiment. Csönd lett, csak a titkár kaparása hallatszott, amint a nagy B betűket rajzolta a papirosra.

- Kérem - mondta Lajos - mit jelentsen ez?

- Üljön le, barátom - szólt a titkár, - Önt elfogják szállítani a Lipótmezőre.

Lajos nagyot nézett:

- Engem?

- Önt.

- Azt nem! - kiáltotta Lajos. - Nem vagyok bolond. Ismétlem, visszahoztam a pénzt, amellyel Braunauer úr, igenis kimondom, meg akart vesztegetni!

A titkár összehajtotta a papirost.

- Kérem - mondta - ne ordítson, mert azzal csak súlyosbítja helyzetét. Hideg tust kap.