Impresszum

Napkút Kiadó Kft.
1027 Budapest, Fazekas u. 10–14.

Telefon: (1) 787-5889
Mobil: (70) 617-8231
E-mail: napkut@gmail.com
Honlap: www.napkut.hu

Szerkesztő: Tóth Ramóna Mirtill
Szöveggondozó: Kütsön Nikolett
Tördelőszerkesztő: Szondi Bence

Címlap:
Karl Bodmer: Feketeláb indián lóháton
(forrás: Wikimedia Commons)

Fordította
Fazekas Pál
(I–XVII. )
Hegedűs János
(XVIII– XXXVII. )

© Fazekas Pál, 2022
© Hegedűs János, 2022
© Napkút Kiadó, 2022

ISBN 978 615 6555 10 6

A könyv ezzel a címmel először a Doubleday, Page & Company kiadásában jelent meg 1907-ben, George Bird Grinnel író, antropológus alábbi előszavával:

„Schultz úr hosszú ideig élt a feketeláb indiánokkal. Könyvében ezen időszak érdekfeszítő történetét adja közre az indiánok életének valósághű, színes leírásával. Művében a prérin élő indiánok változatos, nyüzsgő mindennapjai jelennek meg a bölényvadászatokkal és az ellenséges törzsekkel vívott csatákkal. A könyv a valóságot ábrázolja, nem regény, bár akadnak benne regényes részletek is. Értékét éppen az események abszolút valósághű leírása adja.

A könyv különlegesen értékes dokumentum. Igaz ábrázolás a rézbőrű emberekről. Az indiánok magánéletének intimitásairól még senki sem közölt leírást. A könyv együttérző, egyben tárgyszerű bepillantást enged az indiánok mindennapjaiba. Kézzelfogható, intim közelségbe kerülnek a könyvben szereplő indián férfiak és asszonyok. Miközben a Marias folyó menti kunyhók népének érzelmei teljesebben és nyíltabban érvényesülnek, a feketeláb indiánok viselkedésében ráismerhetünk közös emberi értékeinkre. Közösek érzéseink, a szeretet és a gyűlölet, a reménykedés és a félelmek. Azonos indítékok mozgatják őket és minket, fehéreket is. Az indián is ugyanolyan, mint a fehér ember, csak a civilizáció álcája nélkül.

A könyv fejezetenként, sorozatban jelent meg a Forest and Stream folyóiratban In the Lodges of the Blackfeet címmel W. B. Anderson írói álnév alatt. Címlapunkon az író már eredeti nevén szerepel. A könyv hiteles elbeszélés, számos szereplője még ma is él, pedig mintha évszázadok teltek volna el a XIX. és a XX. század között. Prando atya az 1906. esztendőben hunyt el.”

Főbb szereplők

Nat-Ah’-ki – Feketeláb indián lány, aki a szerző felesége lesz, vidám, jólelkű asszony, a könyv központi alakja, legkiválóbb személyisége.

Varjú Asszony – Egy régebben a varjú indiánok fogságába esett arikara indián, aki később a blood indiánokhoz kerül.

Mrs. Berry – Mandan indián asszony, egy tősgyökeres indián kereskedő felesége, Berry anyja és a Varjú Asszony barátja, törzse ősi legendáinak tudója.

Diana – Árva indián lány, akit Ashton tanított, nemes és okos asszony, aki tragikus véget ér.

A szerző – Húszéves korában vándorol nyugatra, Montana tartományba kalandot keresve, amit meg is talál a pigen feketeláb indiánok között; beházasodik a törzsbe, sok éven át közöttük él, velük vadászik, hadiösvényre lép velük, részt vesz vallásos szertartásaikon és éli az indiánok életét.

Berry – Félvér indián kereskedő, aki a Missouri folyó felső folyásánál született, fél tucat indián nyelvet beszél, és otthon érzi magát az indián táborokban; minden indián kereskedési trükköt ismer.

Vörös-sárga Ló – Fehér ember, csapdázó, kereskedő, akinek indián családja van.

Ashton – Fiatal fehér férfi keletről, akit titokzatos bánat gyötör, de végül békére talál.

Prando atya – Elkötelezett jezsuita pap, aki életét az indiánok között végzett missziós munkának szenteli. A feketeláb indiánok barátja és vigasztalója a borzalmas Éhínség Évében.

Felkelő Farkas – Egyike a Hudson-öböl Társaság régi embereinek, igazi csapdázó, kereskedő és tolmács a szőrmekereskedelem kezdeti időszakából.

Domború Mellkas – Feketeláb indián, hadi vállalkozások vezetője, a békepipa őrzője.

Rozsomák – Feketeláb indián, Vörös-sárga Ló sógora, a szerző segített neki feleséget szöktetni.

Menyétfarok és Bölénnyel Beszélő – Feketeláb indiánok, a szerző barátai és vadásztársai.

I. fejezet
A Benton erőd

Végtelen, barna síkság, távoli, csapott tetejű, kopár hegyek, még távolabb kékes színű, hólepte, hatalmas hegycsúcsok, zsálya és a kialvó tábortűz füstjének illata, tízezernyi vágtató bölény patáinak dübörgése a kemény, száraz prérin; farkasok elnyújtott, bánatos üvöltése, amely megtöri az éjszaka csendjét; óh, mennyire szerettem ezt a világot!

Úgy érzem, egy vagyok az elszáradt, elsárgult, összefonnyadt, lehullani készülő levelek közül, egyike sok millió elődömnek. Ülök a tűz mellett a téli fagyban és nyáron a melegben a verandán, miközben gondolatban újra átélem a határvidéken töltött viharos éveket. Emlékeimben ezekben az időkben járok; mielőtt az átkozott vasút és a letelepedők hordái el nem söpörtek mindannyiunkat a föld színéről; indiánokat, korai telepeseket és a bölényeket.

A vadon szeretete velem született érzés, valamelyik távoli ősömtől származhatott. Mennyire utáltam a társadalmi konvenciókat és szórakozási lehetőségeket; csak akkor éreztem boldognak magam, amikor az otthonomtól északra elterülő óriási erdőséget jártam. Távol mindentől, ahová már nem hallatszott el a templomi harang zúgása, az iskolacsengő hangja és a lokomotívok sípolása. A hatalmas természetben csak rövid időt tölthettem a nyári és téli vakációk idején. Aztán eljött az idő, amikor oda és akkor mehettem, ahova és amikor csak nekem tetszett; és egy meleg áprilisi reggelen, ki tudja, milyen régen, elhagytam St. Louist egy Missouri-gőzhajón a Vadnyugat felé.

A Távol-Nyugat! Álmaim és nagy terveim világa! Újra és újra elolvastam Lewis és Clark Journal című útleírását, Catlin Eight Years (Nyolc Év) című beszámolóját, az Oregon Trailt (Oregon Ösvény), Fremont expedicióinak történetét; és végre magam is saját szememmel láthattam az azokban leírt vidékeket és törzseket. Az erős, lapos fenekű, csekély merülésű, lapátkerekes gőzhajó sötétedéskor minden este kikötött és csak a reggeli világosságban indult újra útnak. Így aztán láthattam minden egyes darabját a 2600 mérföld hosszúságú Missouri-partnak, amely a Mississippi, és úti célom, a Benton erőd között húzódott. Megcsodálhattam a gyönyörű ligeteket, az alsó folyásnál a zöldellő réteket, a furcsa „rossz földeket” feljebb, a festővászonra kívánkozó sziklaszirteket, homokkő partfalakat, amelyeket a szelek és viharok faragtak fantasztikus formájúra a folyó felsőbb, hajózható szakaszán. Láttam a folyóparton táborozó indiánokat, és annyi vadat, amennyit elképzelni sem tudtam volna. Hatalmas bölénycsordák úsztak át a folyón, néha még a hajónk útját is akadályozták. Megszámlálhatatlanul sok jávorantilop és szarvas népesítette be a folyó völgyét. A folyó felső folyásánál a parti sík mezőkön antilopcsordák legelésztek, és szinte minden hegyormon és sziklán vadbirkák figyeltek. Sokszor láttunk grizzly medvéket, farkasokat és prérifarkasokat, és esténként, amikor minden elcsendesedett a fedélzeten, hódok fickándoztak és csapkodtak farkukkal a hajónk mellett. Engem leginkább a bölények végtelen sokasága nyűgözött le utunk során. Dakotán és Montanán keresztül egészen Benton erődig tartó utamon mindennap láttam bölények nyomát a domboldalakon, réteken vagy éppen a folyóban. Sok száz tetemet, csontvázat, megfulladt, kimúlt állatok maradványait az oszlás különböző stádiumaiban; ott hevertek a kisebb homokpadokon, ahová a sodrás kivetette őket, vagy éppen a hajónk mellett sodorta el őket az ár. Az alattomos folyó, a futóhomok, vagy éppen a téli egyenetlenül befagyott folyó, esetleg a folyó mellett élő indiánok okozták végzetüket. Sok-sok szerencsétlenül járt állat teteme mellett hajóztunk el. Sokszor láttunk tucatnyi dögöt egy helyen, meredek sziklaszirtek alatt, amelyekre nem tudtak felkapaszkodni, és így lassan, de biztosan elmerültek a marasztaló fekete iszapban, míg végül ellepte élettelen testüket a folyó zavaros vize. Az ember azt gondolná, hogy ha az állatok át akarnak kelni egy folyón, de szembetalálják magukat egy sziklafallal a túlparton, akkor visszatérnek a vízbe, és folyásirányban addig úsznak, amíg egy partra érkezéshez megfelelő helyre nem lelnek. A bölények azonban gyakran nem ezt teszik. Ha egyszer elhatározták, hol kelnek át, nyílegyenesen nekivágnak, még a magas partfal sem riasztja el őket. Az általunk látott tetemek a meredek parti sziklák alatt azt mutatják, hogy inkább elpusztulnak, semhogy a folyóba visszatérve kerülő úton lejjebb találjanak átkelésre alkalmas partszakaszt.

Útközben számtalanszor ki akartam szállni, hogy felderíthessem a környéket. A hajó kapitánya azonban ezekkel a szavakkal térített el szándékomtól:

– Ne türelmetlenkedjen, Benton erődig el kell jutnia. Ott találkozhat kereskedőkkel és csapdázókkal egész Északnyugatról, olyan férfiakkal, akikben megbízhat és akikkel együtt utazhat viszonylagos biztonságban. Az Isten szerelmére, fiam, gondolja, hogy itt partra tenném? Minden valószínűség szerint két napig sem tudná megőrizni a skalpját! Az itteni vízmosásokban, bozótosokban bujkál néhány hadiösvényre lépett indián portyázó. Ön persze nem látja őket, de higgye el nekem, mégis itt lapulnak.

Én zöldfülű „újonc”, „ártatlan „utazó”, el nem tudtam elképzelni, hogy engem, aki oly nagyra tartja az indián népet, aki, meg akarja ismerni életüket, össze akar barátkozni velük, bármi baj érheti közöttük.

Az úton egy nap a Kerek-hegy és a Musselshell folyó torkolatánál kísérteties látványban volt részünk. Az enyhén lejtős parti homokpadon félig kiégett csónak füstölgött, a tűz mellett három fehér ember maradványai hevertek. A ’maradvány’ szó szerint értendő, mivel mindhármukat megskalpolták, testüket késsel felszabdalták, koponyájukat betörték, arcukat félelmetesen összezúzták, kezüket és lábukat levágták és körben szétszórták. Hajónk megállt, amíg tisztességben eltemettük a halottakat. Mondanom sem kell, az úton többé nem kértem a kapitánytól, hogy tegyen partra.

Azon a tavaszon a mi hajónk érkezett elsőként Benton erődbe. Jóval azelőtt, hogy megpillanthattuk volna az erődöt, az ott lakók már észrevették hajónk kéményének füstjét, és kezdtek felkészülni fogadásunkra. Amikor a folyó kanyarulatában feltűnt gőzösünk és a készültünk kikötni, üdvözlő ágyúlövések dörrentek, az emberek zászlókat lengetettek, és a partra özönlöttek fogadásunkra. A tömegben legelöl azt a két kereskedőt pillantottuk meg, akik kivásárolták az Amerikai Szőrmekereskedelmi Társaság részvényeit, vele az erődöt és minden egyéb tartozékát. Hosszú kék gyapjúöltönyt viseltek, fényesen csillogó rézgombokkal, magas nyakú fehér inget, fekete nyakkendőt; hosszú, kifésült hajuk a vállukig ért. Mellettük álltak képzett alkalmazottaik – írnokok, szabó, ács –, akik fekete, rézgombos barchetkabátba öltöztek, hajuk hasonlóan hosszú volt, lábukon gyöngyökkel díszített, bonyolult mintázatú mokaszint viseltek. Ezek mögött a prominens személyiségek mögött a tömeg festői tarkaságban zsivajgott: francia alkalmazottak, főként St. Louisból és a Missouri alsó szakaszáról érkezett kreolok, akik életüket az Amerikai Szőrmekereskedelmi Társaság szolgálatának szentelték, s akik számtalan csónakot juttattak el ide, a messzeségbe a kanyargós Missourin. Voltak itt marhahajcsárok, öszvérnyúzók, független kereskedők és trapperek, legtöbbjük marhabőrből készült, kivarrott, gyöngyökkel díszített kabátban, szinte valamennyiüknél kés és Colt-féle pisztoly az övükbe tűzve. Fejükön többnyire rókaszőrme sapka, a róka feje elöl, míg a farka hátul lógott le. A fehérek mögött néhány indián férfi és ifjú álldogált: a közeli táborból érkeztek, és indián asszonyok, akik fehér emberrel éltek együtt, vagy látogatóba érkeztek hozzájuk.

Hajóutam során magam is sokat tanultam az indiánokkal történt találkozásokból. Megtapasztaltam például, hogy a síkságok indiánjai nem öltözködnek olyan színesen és látványosan, mint ahogyan azt elképzeltem a különböző könyvek és újságok leírásaiban, nyomtatott ábrázolásain látott, sastollakat, díszeket viselő indiánok. Nekik is volt hasonló díszöltözetük, de azokat csak nagy ünnepeken viselték. Akiket én láttam, azokon takaró vagy nadrág volt, dísztelen vagy gyönggyel kivarrt mokaszint, pamutinget és takarót vagy bőrből készült leplet viseltek. Legtöbbjük hajadonfőtt volt, hajuk szépen befonva, arcukat vörösesbarna okker, vagy kínai cinóber festékkel festették ki. Néhányuknál íjat és nyilakat láttam, másoknál kovás puskát vagy modern gyutacsos puskát. Az asszonyok pamutruhákba voltak öltözve, néhány kereskedő, írnok vagy szakképzett munkás „feleségének” selyemruhája volt, még aranyláncot, aranyórát is észrevettem rajtuk. Vállukon az elmaradhatatlan, színesre festett, rojtozott szélű sál pompázott.

Akkoriban az egész települést egy szempillantással át lehetett tekinteni. Ott állt a négyszögletes vályogfalú erőd, minden saroktoronyban egy-egy ágyúval. Mögötte néhány, farönkökből vagy vályogból épült kunyhó állt, majd kereskedők, trapperek sátrai sorakoztak, vászontetős társzekerekkel, és a síkság szélén a pigen indiánok kunyhóinak százaival. A tarka sokaság napok, hetek óta gyülekezett a gőzhajók érkezésére várva. Az elmúlt év során ide szállított ellátmány régen elfogyott, hatalmasra nőtt a kereslet. Dohányt semmi pénzért nem lehetett kapni. Keno Bill volt az egyetlen ember – egy szalont és játékbarlangot üzemeltetett –, akinél még lehetett szeszt vásárolni, ami négy az egyhez arányban vízzel volt hígítva. Egy kupica szeszt egy dollárért adott. Nem volt a városban liszt, cukor, szalonna. A szalonna hiánya nem okozott gondot: rengeteg bölény- és antilophús volt eladó. Amire az indián és a fehér ember egyaránt sóvárgott, az az illatos magvak és a csordultig teli tál volt. Megérkezett egy egész hajónyi áru, zöldségfélékkel is megrakva; nem csoda, ha ágyúlövéssel, zászlólengetéssel, örömrivalgással fogadták a közeledő gőzöst.

Az Overland Hotelben szálltam meg, amely egy viszonylag nagy méretű rönkházból és a hozzá csatolt kisebb melléképületekből állt. Vacsorára főtt bölénybordát, szalonnás babot, „élesztős por” süteményt, cukros kávét, melaszt és főtt aszalt almát kaptunk. A törzsvendégek alig nyúltak a bölényhúshoz, de bámulatos mennyiségben falták be a kenyeret, a szirupot és az aszalt almát.

Ez volt az én napom: egy utazó keletről, az „Államokból”, ahogyan a határvidéki emberek nevezték, tele érdeklődéssel, kíváncsisággal. Vacsora után visszatértem a hajó fedélzetére, hogy összeszedjem a poggyászomat. A parton ősz szakállú öreg trapper nézte elrévedve a folyó vizét. Kitérdesedett szarvasbőr nadrágjában úgy nézett ki, mintha a vízbe készülne ugrani. Egy, a bányavidékre induló, szeles, öntelt utastársunk közeledett felé, miközben le sem vette a szemét az öreg látszólag behajlított térdéről:

– Nos, öreg, ha ugrani akarsz, miért nem ugrasz, minek fontolgatod ilyen sokáig?

A szarvasbőr nadrágos először nem értette, miről beszél a fickó, de végül a tekintetéből rájött, miről van szó.

– Ugorjál te magad, utazó! – válaszolta, azzal megragadta a térde alatt az ifjonc lábát, és behajította a három láb mély folyóba. A körülállók harsány, gúnyos nevetése fogadta a vízből kikecmergő, vizet köpködő, elázott porul jártat, aki nem nézett se jobbra se balra, csak egyenesen bemenekült a kabinjába. Másnap reggelig az orrát sem dugta elő.

Volt ajánlólevelem az Amerikai Szőrmekereskedelmi Társaságot kivásárló cégtől. Szívélyesen fogadtak. Egyikük körbevezetett, bemutatott a cég alkalmazottainak, a település lakóinak és néhány ide látogató kereskedőnek és trappernek. A csapdázók egyikéről, aki alig néhány évvel volt idősebb nálam, többen azt állították, hogy a legsikeresebb, legvakmerőbb a préri valamennyi trappere és kereskedője között. Számos indián nyelvet tudott tökéletesen, és minden környéken élő indián törzsnél szívesen látott vendég volt. Első pillantásra megkedveltük egymást, és az egész délutánt az ő társaságában töltöttem. Nemsokára a legjobb barátságba kerültünk. Ma is él; a könyvemben leírt, együtt átélt események között vannak olyanok, amelyekre ma már egyikünk sem lehet büszke, ezért nem szerepeltethetem őt igazi nevén. Az indiánok Berrynek nevezték el, így hát a régi prériéletről szóló történeteimben én is Berrynek hívom. Magas, vékony, hosszú karú, enyhén hajlott hátú, nem túl vonzó férfi volt, sötétbarna, félelmet nem ismerő szemmel, amely gyermeki nyíltságot, jóságot sugárzott, de tüzet lövellt, ha haragra gerjedt.

A gőzhajó érkezését követő fél óra elteltével a whisky ára visszaesett a szokásos kupicánkénti „két piculára”, a dohány pedig fontonként két dollárra. A fehérek, néhány kivételtől eltekintve, italozásért, dohányzásért és szerencsejátékért megrohanták a szalonokat. Többen megrakták szekereiket a legkülönbözőbb árukkal, és a síkság távolabbi részén táborozó indiánokhoz siettek üzletelni, mások szekereikkel távoli célok felé indultak a prérin. Az indiánoknak több száz príma minőségű bölénybőr takarója volt, és whiskyt kívántak. Megkapták. Mire beesteledett, a település egyetlen utcáját benépesítették a pinto (foltos) lovakon vágtató, éneklő, kurjongató indiánok, akik a levegőbe lövöldöztek és lármásan még több whiskyt követeltek. A szalonok hátsó bejáratánál éjszaka nagyüzemben folyt a csencselés. Az indiánok egy teljes, fejtől farokig kidolgozott bölénybőr takaróért kettő, sőt három üveg whiskyt kaptak cserébe. Bemehettek volna egyenesen a bárpulthoz, hogy ott cseréljék el takaróikat, gondoltam, de aztán megtudtam, hogy a van egy kinevezett seriff, akiről nem tudni, mikor bukkanhat fel.

A fényesen kivilágított szalonokat ellepték a helyiek és az ide érkezett látogatók. Többféle pókert játszottak, de a legnépszerűbb a fáraó nevű kártyajáték volt. Meg kell jegyeznem, hogy ezekben a törvényen kívüli időkben, a szélfútta síkságokon meglehetősen tisztességesen folyt a játék. Jó néhány olyan esetet láttam, hogy a fáraó bankját az utolsó centig kifosztották a szerencsés játékosok. Ez manapság a menő klubokban és exkluzív kártyabarlangokban már egyáltalán nem fordulhat elő. A határvidéken szervezett játékokból élő emberek megelégedtek a nekik járó jogos nyereséggel, amiből kiválóan megéltek. Mostanság a profi szerencsejátékosok, akik a városokban, településeken tiltott szerencsejátékot szerveznek, megjelölt kártyalapokkal, kettős fenekű fáraódobozokkal és más trükkökkel nyerik el a játékosok utolsó vasát is.

Én magam soha nem játszottam hazárdjátékot. Nem azért, mert túl becsületes ember volnék, hanem mert nem lelem örömömet a vakszerencsén múló játékokban. Hiába volt nagyjából igazságos a játék, mindig kialakultak kisebb-nagyobb veszekedések. A játékosok fele vagy akár kétharmad része teljesen részeg volt, és olyan dolgok miatt is kötözködtek, amire józanul rá se hederítettek volna. Ha jobban megfigyeljük a hazárdjátékot játszók jó részét, általában nagyivók, részegesek voltak. A kettő valahogy együtt járt. A profi hazárdjátékos lehet, hogy italos ember, de játék közben csak nagy ritkán iszik. Ezért viselhet drága gyapjúholmit, gyémántokat és vastag arany óraláncot. Józan marad, és besöpri a részeg balek utolsó centjeit is.

Azon az estén Keno Bill kocsmájában végig figyeltem egy fáraójátszmát. A játékosok egyike egy magas, viharvert, szakállas, veszekedős és részeg marhahajtó volt, aki az este folyamán állandóan csak veszített. Egyszer két és fél dolláros zsetont tett a kilencesre, és megjelölte egy rézdarabbal: ez a szám vesztes lesz. Ezt nevezik „rezezésnek” a játékban. A kihúzott kártyával azonban nyerő volt a kilences, így az osztó lepöckölte a zsetonról a rézdarabot, és a zsetont a bank nyereményéhez húzta.

– Hé, maga! – ordította a hajcsár. – Mit csinál? Adja vissza a zsetonomat, és tegyen hozzá még egyet, amit nyertem! Nem látja, hogy nyert a kilences?

– Persze hogy nyert a kilences – válaszolta az osztó. – Csakhogy maga „rezezte” a zsetonját.

– Hazudik! – harsogta a hajtó, kezdett felemelkedni a székről, és már húzta is elő övéből a revolverét.

Láttam, amint az osztó is előkapja fegyverét, de ebben a szent pillanatban Berry elkiáltotta magát: „Földre, földre!” Megragadott és magával rántott a padlóra. Aki nem tudott kimenekülni az ajtón, szintén a földre vetette magát. Eldördült néhány lövés olyan gyors egymásutánban, hogy nem is tudtam megszámolni, hány, aztán rövid, feszült csend állt be, és egy hörgő, ziháló hangot lehetett hallani. A férfiak felkászálódtak, és a lőporfüstben a jövevényre meredtek. A marhahajtó mellkasában három golyóval, hátradőlve ült a székén, ahonnan korábban felállni készült; holtabb már nem is lehetett volna. A fáraójáték osztója sápadtan, de meglehetősen nyugodtan ácsorgott az asztal túloldalán, zsebkendőjével a csúnya, golyó vágta sebet törölgette arcának jobb felén.

– Ez közel volt, Tom – szólt valaki.

– A fickó jól megbillogozott – felelte az osztó némi akasztófahumorral.

– Ki volt ez? melyik csapattal érkezett? – hangzott a kérdés.

– Azt nem tudom, hogy hívták – mondta Keno Bill –, de azt hiszem Missouri Jack marhahajtásával érkezett. Vigyük be a hátsó szobába fiúk, én meg szólok a haverjainak, jöjjenek, és kaparják el valahol.

Minden elrendeződött; a vértől mocskos széket elrakták, a padlón lévő vérfoltokra hamut szórtak, és miután mindenki kapott egy italt a kocsma kontójára, a játék újra elkezdődött. Berry és én kisétáltunk az ivóból. Furcsán éreztem magam; lábam remegett, gyomrom kavargott. Sohasem láttam még senkit embert ölni, mi több, nem láttam még valódi ökölpárbajt sem. Nem tudom soha elfelejteni a haldokló szörnyű halálhörgését, sem a halott ember eltorzult arcát, tágra meredt szemét.

– Ez borzasztó! – mondtam.

– Nem is tudom – felelte Berry. – Megkapta az ürge, amit kiérdemelt; az ilyen emberek előbb vagy utóbb mindig pórul járnak. Ő próbált elsőként pisztolyt rántani, de túl lassú volt.

– Mi következik ezután? – kérdeztem. – Letartóztatják az osztót? Beidéznek bennünket tanúnak az ügyben?

– Ki tartóztatná le? – kérdezett vissza a barátom. – Nincsenek erre sem rendőrök, sem a törvény szolgái.

– Akkor mégis hogyan, milyen eszközökkel lehet ennyi mindenre elszánt ember között fenntartani a rendet és betartatni a törvényt?

– Hét – tizenegy – hetvenhét – válaszolta Berry határozottan.

– Hét – tizenegy – hetvenhét – ismételtem automatikusan utána. – Ez meg mit jelent?

– Ez a Felvigyázó Bizottság jele. Senki sem tudja, kik a tagjai, csak azt, hogy a törvény és a rend mellett elkötelezett emberek, jobban félnek tőlük a bűnözők, mint keleten a bíróságoktól és a börtöntől, mert ők teketória nélkül felakasztanak minden gyilkost vagy rablót, aki a kezük közé kerül. És még egy dolog; ne gondold, hogy a Keno Bill asztalainál ülő emberek a te szavaiddal szólva mindenre elszánt figurák. Igaz, hogy isznak, kártyáznak egy kicsit, de azért becsületes, félelmet nem ismerő, jószívű férfiak, akik a végsőkig kitartanak barátaik mellett az igaz ügy védelmében; akik utolsó dollárjukat is odaadják a szűkölködőknek. Látom, ez a csetepaté egy kissé megviselt idegileg. Hadd mutassak valamit, hátha felvidíthat téged.

Az utcán felfelé haladva rövidesen egy vályogházhoz értünk. A nyitott ajtón és ablakokon keresztül hegedű- és zongoraszó, olyan vidám zsivaj szűrődött ki, amilyet még nem hallottam. Az ezt követő években sokszor találkoztam ezekkel a társastáncokhoz illő zeneszámokkal, amelyek XV. Lajos hajóival érkeztek az Újvilágba és hallomás útján apáról fiúra szálltak. Ezt a zenét a Missouri és a Mississippi folyókon utazók vitték tovább és terjesztették el a Távol-Északnyugaton, ahol nagy népszerűségre tettek szert.

A nyitott ajtóhoz érve bekukkantottunk: „Hello Berry, gyertek be, öregfiú!” és „Bonsoir, entrez, entrez” kurjantással fogadott bennünket néhány táncos. Beléptünk, és a fal mellett álló lócákon foglaltunk helyet. A teremben minden nő indián volt – de egyedül ők voltak nők egész Montanában, kivéve azt a néhány kétes erkölcsű fehérszemélyt Helena és Virginia City bányáinál.

Az indián asszonyok között volt pár igazán vonzó, jó alakú és magasságú, szépen kiöltözött nőszemély – annak ellenére, hogy nem viseltek fűzőt és mokaszin volt a lábukon –; nem is hasonlítottak azokra a zömök, széles, sötét arcú bennszülött nőkre, akikkel a Kelet erdőségeiben találkoztam. Büszke, méltóságteljes tartásuk az első pillanatban feltűnt. Ugyanolyan vidáman fecsegtek és kacarásztak, mint a fehér nők. Ez meglepett. Azt olvastam, hogy az indiánok hallgatag, szomorú, csendes népek, ritkán nevetnek, és odaadóan gondozzák gyermekeiket.

– Látod, ez itt a kereskedők és trapperek táncmulatsága – szólt Berry. – A ház tulajdonosa nincs itthon, különben már bemutattalak volna. A többiek pedig – mutatott körbe – túlságosan belemerültek a táncba. Az asszonyoknak sem tudlak bemutatni téged, mert egyik sem beszél angolul. Táncolni azonban tudsz velük bemutatkozás nélkül is.

– Ha nem beszélik a nyelvünket, hogy tudom őket felkérni?

– Csak odalépsz ahhoz, akit kiválasztottál, és ezt mondod: „Ki-tak-stai pes-ka – táncolsz velem?”

Soha nem voltam szégyenlős vagy félénk. Éppen befejeződött egy négyes tánc. Bátran odaálltam a legközelebbi nő elé, udvariasan meghajoltam, és elismételtem a szavakat:

– Ki-tak-stai pes-ka?

A nő nevetett, bólintott, és azt felelte: „Ah” (később megtanultam, ez ’igen’-t jelent). Kinyújtotta a kezét, én megfogtam, és egy formálódó négyes tánccsoporthoz vezettem, hogy csatlakozzunk.

Míg várakoztunk, többször beszélt hozzám, de én csak tagadóan ráztam a fejem, és angolul mondtam, hogy ’nem értem’. Ezen aztán jót mulatott, és valamit odaszólt a mellette álldogáló csinos nőnek, aki szintén felnevetett és szemében vidám szikrák csillogtak. Kezdtem magam kényelmetlenül érezni; talán még el is pirultam.

Felcsendült a muzsika, és én táncra perdültem partneremmel; könnyed, kiváló táncos volt. Minden kínos érzésem eltűnt; belevetettem magam a táncba, megfeledkeztem ismeretlen partnerem, a muzsika, a környezet minden furcsaságáról. A szarvasbőrbe, mokaszinba öltözött prériutazók fergetegesen járták a táncot, lábuk járt, mint a motolla, kiválóan ismertek minden figurát. Arra gondoltam, talán sosem fogom így járni a táncot, ahhoz sokat kell gyakorolnom. Elhatároztam, hogy csak azért is megtanulok így táncolni, de természetesen előbb egymagamban fogok gyakorolni.

A négyes tánc végén partneremet a székhez akartam kísérni, de ő egyenesen a táncot éppen abbahagyó Berryhez vezetett, és hosszas beszélgetésbe fogott vele.

– Hadd mutassam be neked Vörös-sárga Ló asszonyt (ez volt a férj indián neve). Meghív bennünket otthonukba egy lakomára és egy kis ünnepségre – fordította le a nő szavait Berry.

Természetesen elfogadtuk a meghívást, és néhány tánc után távoztunk a házból. Bemutattak Vörös-sárga Lónak. Nagyon magas, szikár férfi volt rőt hajjal és szakállal, kék szemmel és nagyon jó természettel. Vidám lélek, még a legkellemetlenebb körülmények között is, mint később megtapasztalhattam. Őszinte, odaadó barátja volt annak, akit kedvelt, de ádáz ellensége az ellene ármánykodónak.

Vörös-sárga Ló otthona tizennyolc irhányi csinos indián kunyhó volt a folyópart közelében, mellette állt két vászontetejű szekere. Felesége tüzet rakott, teát készített és tálalt fel nekünk némi hollandi süteménnyel, roston sült bölénynyelvvel és főtt bogyókkal. Nagyon élveztük a bőséges ételt, engem a kunyhó fényűzően komfortos berendezése is lenyűgözött; puha bölénybőr takarókon ültünk, fűzfa háttámláknak támaszkodtunk, a kunyhó közepén tűz pislákolt. A rojtos, színesre festett zsákok, amelyekben Vörös-sárga Ló felesége a ruháit és egyéb ingóságait tartotta, lenyűgöztek. Az egész környezet újdonsága, otthonossága megragadott. Egy pipadohány elszívása és könnyed társalgás után Vörös-sárga Ló kijelentette: „Éjszakára táborozzatok le nálunk, fiúk.” Puha bőrön vetettek ágyat nekünk, puha pokrócokkal takaróztunk, miközben a folyó halk csobogását hallottuk. „Az első napom a prérin nem volt éppen eseménytelen”, gondoltam lassan álomba merülve.

II. fejezet
Az indián szerető

Megállapodtunk Berryvel, hogy ősszel, amikor megkezdi kereskedelmi utazását az indiánok földjén, csatlakozom hozzá. Berry hatalmas ökrös szekereken szállított árut nyaranta a Benton erődből a bányavidék táboraiba, és ez sokkal jövedelmezőbbnek bizonyult, mintha az indiánoktól vásárolt volna olcsó szarvas-, őz- vagy antilopbőröket, mivel a nyári szezonban az indiánok csak ezekkel tudtak fizetni. Kizárólag a november és február között kilőtt bölények bőre volt értékes. Nem szándékoztam addig a Benton erődben maradni, vadászni akartam a préri ragyogó, napsütötte tájain, a tiszta, száraz levegőt beszippantani, ezért vásároltam magamnak takarókat éjszakára, rengeteg dohányt, 0.44-es peremgyújtású lőszert Henry-karabélyomhoz, képzett bölényhajtó lovat, és nyerget hozzá. Így vágtam neki a síkságnak Vörös-sárga Lóval és embereivel.

Talán ha a bányavidékre indulok, az jövedelmezőbb lett volna. Egyre csak érkeztek a gőzhajók, megrakva az aranybányákhoz induló férfiakkal, az erődbe pedig egyre-másra érkeztek vissza az aranyporral megrakott bőrtáskáikkal, koszos zsákjaikkal az aranybányászok. Megszerezték, amit akartak; visszaindultak az Államokba, az „Isten földjére”. Még hogy „Isten földje”! A tágas, napsütötte prérinél és a hegyeknél sosem láttam még lélekemelőbbet. Szerencsére nem kaptam el az aranylázat, különben nem ismerhettem volna meg jobban a síkság szépségeit. Vannak dolgok, amelyek értékesebbek az aranynál. Például a napi gondoktól és kötelezettségektől mentes élet, amelynek minden pillanata tartogat valami gyönyörűséget, megelégedettség-érzést vagy izgalmat, a nap végén pedig boldogság, jóleső fáradtság tölt el. Elmehettem volna én is a bányamezőkre, és talán vagyont is szerezhettem volna, de minek? Hogy visszatérjek az Államokba, letelepedjek egy unalmas városkában, ahol a legizgalmasabb esemény az istentisztelet vagy egy temetési szertartás?

Vörös-sárga Ló szekérkaravánja elejétől a végéig meg volt rakva élelmiszerrel és más árukkal, nyolc lovas őrizte. Egy csapat nyári vadászatra induló pigen – Small Robes – indiánnal együtt haladtunk. Az indiánok társasága, közelsége volt az oka, hogy azonnal elfogadtam Vörös-sárga Ló meghívását az utazásra. Végre lehetőségem nyílt közelebbről tanulmányozni az indiánok életét. Már sok írás jelent meg a pigen feketeláb indiánokról. Akit a téma érdekel, keresse Grinnel úr könyveit, a Blackfoot Lodge Tales (A feketeláb sátrak meséi) és a The Story of the Indian (Az indiánok története) címűt.

Vörös-sárga Ló sógorával, Lis’-sis-tsi Rozsomákkal nagy barátok lettünk. Hamarosan megtanultam a jelnyelv használatát, ami sokat segített a feketeláb nyelv elsajátításában is. A beszédük annyira bonyolult, hogy csak néhány fehér ember szerzett jártasságot benne. A nyelvről megszerzett ismereteimet lelkesen papírra vetettem, és tanulás közben különös figyelmet fordítottam a helyes kiejtésre és hangsúlyozásra. Nemsokára úgy beszéltem a nyelvet, ahogyan azt egy-két kivételtől eltekintve kevés fehér ember.

Rendkívül élveztem a nyarat. Egy részét úgy töltöttük, hogy gyalogszerrel jártuk be a Belt hegység tövét, a Warm Springs Creek és a Judith folyó vidékét. Részt vettem bölényvadászatokon, ahol gyors lábú, jól képzett hátasomnak köszönhetően kiadós zsákmányt ejtettem. Rozsomákkal antilopra, szarvasra, őzre, hegyi kecskére és medvére vadásztunk. Órákon át üldögéltem hegyoldalakon, hegycsúcsokon, dombok tetején, hatalmas csordákat láttam legelészni körös-körül, és a végtelen síkság csendjében meg kellett csípnem magam: ébren vagyok, vagy csak álmodom ezt a sok csodát? Rozsomákot hozzám hasonló érzelmek ragadták magával; szótlanul, álmodozó szemmel ült mellettem órákig, és néha ’i-tam-ap-i’ kiáltással, az indiánoknál az ámulatot és boldogságot jelentő kifejezéssel jelezte teljes megelégedettségét.

Észrevettem azonban, hogy Rozsomák néhanap megnyúlt arccal, bánatos tekintettel jár-kel, és alig lehet szavát venni. Egy augusztusi reggelen, amikor megint ilyen hangulatban találtam, megkérdeztem, mi bántja.

– Nem bánt engem semmi – válaszolta, majd hosszas hallgatás után kinyögte: – Hazudtam neked, tényleg bánt valami. Szeretem Piks-ah-kit, ő is szeret engem, de nem lehet az enyém; az apja nem fogja hozzám adni.

Sokáig hallgattam, majd miután láthatólag nem akart többet elmondani, rákérdeztem:

– Csak ennyi?

Rozsomák végül megszólalt:

– Az apja Gros Ventre indián, de az anyja pigen. A régi időkben az én pigen népem védelmezte a Gros Ventre indiánokat, velük együtt harcolt, és segített megtartani területüket minden ellenséggel szemben. Aztán egyszer a két törzs összeveszett, és sokáig harcban álltak egymással. A múlt télen aztán békét kötöttünk. Ekkor találkoztam először Piks-ah’-kivel, aki gyönyörű, magas, hosszú hajú, szeme, mint az antilopé, formás kezekkel, kecses lábakkal. Gyakran felkerestem atyja sátrát, ahol nézhettük egymást, amikor más nem láthatta szerelmes pillantásainkat. Egy éjjel éppen a sátor bejáratánál álldogáltam, amikor némi tűzifáért jött ki a farakáshoz. Átöleltem és megcsókoltam, ő pedig átkarolta a nyakamat és viszonozta csókomat. Ebből gondolom, hogy ő is szeret engem. Gondolod, hogy ezt tette volna, ha nem szeret?

– Bizonyára nem – feleltem.

Arca felderült és tovább mesélt:

– Akkoriban csak tizenkét lovam volt, de azokat mind elküldtem atyjának, és megüzentem: feleségül akarom venni a lányát. Visszaküldte a lovakat ezzel az üzenettel: „A lányomat szegény emberhez nem adom!” Rajtaütésre indultam a varjú indiánok ellen, és a csatából hadizsákmányként nyolc legjobb lovukkal tértem haza. Addig üzleteltem a lovakkal, míg harminckét hátaslovat nem szereztem. Néhány nappal ezelőtt egy barátomat küldtem el lovaimmal együtt a Gros Ventre törzshöz, hogy ismét kérje feleségemül a lányt. A barátom nemrégiben tért vissza a lovaimmal és ezzel a válasszal: „Soha nem adom a lányomat Rozsomákhoz, mert a pigenek megölték a fiamat és a testvéremet.”

Erre nem tudtam mit válaszolni. Várakozóan rám nézett, végül kibökte:

– A Gros Ventre-ek a Missourinál vertek tábort a Judith folyó torkolatánál. Meg akarom szöktetni a lányt. Velem tartasz-e?

– Persze – vágtam rá azonnal. – Veled tartok, csak azt nem értem, miért engem kértél? Miért nem valamelyik Raven Carrier indiánt, aki a népedhez tartozik?

– Azért – felelte némi feszélyezettséggel –, mert ha esetleg kudarcot vallok, vagy a lány mégsem szeret és nem akar velem jönni, akkor a jó barátaim ezt mindenkinek elmesélnék, és az egész törzs rajtam nevetne. De te biztosan soha nem mondanád el senkinek, ha pórul járnék.

Szürkületkor hagytuk el táborhelyünket. Vörös-sárga Lovon kívül, ideértve a feleségét is, senki sem tudott a távozásunkról. Az asszonyt bizonyára nyugtalanította volna testvérének eltűnése, ezért Vörös-sárga Ló azzal nyugtatgatta, hogy a testvére velem együtt a Benton erődbe lovagolt egy rövid időre. A teljes igazsághoz tartozik, hogyan fogadta Vörös-sárga Ló a leányrablás ötletét:

– Ha-ha-ha! Hát ez nagyon jó! Egy alig három hónapja idevetődött fickó segít egy indiánnak lányt szöktetni!

– Mikor nem leszek már zöldfülű a prérin? – kérdeztem.

– Amikor már mindent megismertél és már nem teszel fel bolond kérdéseket. Azt mondanám, hogy a te esetedben nagyjából öt évbe fog telni, amíg az emberek már nem fognak jövevénynek nevezni. A legtöbbjüknek tizenöt évbe telt, amíg hozzászoktak a helyi körülményekhez. A tréfát félretéve: nagyon komoly kaland, amibe most belevágtok. Ne keveredjetek bajba, a lovadat mindig tartsd a közeledben, és ne feledd: jobb elfutni, mint harcolni! Tovább élsz, ha ezt a jó tanácsot megfogadod.

Szürkületkor indultunk el; ezekben az időkben nem volt biztonságos nappal lovagolni a síkságon. Jó pár különböző törzsbéli, hadiösvényen járó indiáncsapat portyázott a vidéken, hogy skalpokat, hadizsákmányt ejtsenek és elrabolják a könnyelmű utazók javait. A Judith folyó völgyéből kelet felé lovagoltunk, majd amikor már elég messzire jutottunk, megint elfordultunk, és a folyóval párhuzamos irányba tartottunk. Rozsomák mutatta az utat élénk, de szelíd pinto lován, amelyre hálózsákot és egy nagy, bőrszíjakkal átfogott bölénybőrt pakolt fel. Ezeket a holmikat még előző nap csempészte ki a táborunkból és rejtette el a bozótosban. Ragyogó telihold világította meg utunkat, ezért jó tempóban ügettünk. Alig néhány mérföldnyire távolodtunk el táborunktól, amikor meghallottuk a bölénybőgést; párzási időszak volt, a bikák folyamatosan bőgtek vagy morogva fújtattak, amint a csordákban a bölénytehenek közé rontottak. A holdfényes éjszakában többször felriasztottunk kisebb bölénycsordákat, amelyek aztán rémülten elvágtattak, patáik csak úgy dübörögtek egyre távolabb a kemény talajon; akkor is hallottuk a paták ütemes morajlását, amikor a vágtató bölényeket már nem is lehetett látni. Úgy tűnt, a vidék összes farkasa összegyűlt körülöttünk; minden irányból hallottuk gyászos üvöltésüket.

Rozsomák kitartóan lovagolt egyre csak előre, hátra sem pillantva, én pedig a nyomában, szó nélkül, bár kissé gyorsnak tartottam az iramot a borz- és földikutyaodúkkal keresztül-kasul átlyuggatott prérin.

Virradatkor már fenyőfákkal zöldellő dombok között jártunk, néhány mérfölddel távolabbra, párhuzamosan a Judith folyóval. Itt Rozsomák megállt, és körüljáratta tekintetét a reggeli párában, utunkat fürkészve.

– Amennyire ellátni – szólalt meg –, minden rendben. A bölények és a prérifutók (ez az antilopok indián elnevezése) békésen legelésznek. Ez azonban még nem jelenti azt, hogy ellenségeink távol vannak; megbújhattak éppenséggel bennünket lesve a dombokon álló fenyők ágai között is. Siessünk a folyóhoz, mert vízhez kell jutnunk. Utána megbújunk az erdőben, a folyóvölgyben.

Lenyergeltük lovainkat a folyó melletti nyárfák és fűzfák árnyékában, majd a folyóhoz vezettük megitatni őket. A kiszáradt folyóparton friss emberi lábnyomokat fedeztünk fel; alig lehettek régebbiek, mint a mieink. Meglepődtünk és riadtan néztünk körbe, puskáinkat lövésre készen tartottuk. A nyomokból hamar rájöttünk, hogy nem vagyunk közvetlen veszélyben.

– Krí indiánok lehettek – vizsgálta meg újra a nyomokat Rozsomák. – Óvatosan haladjunk, és mindig tartsuk nyitva a szemünket, mert a közelünkben lehetnek.

Megitattuk az állatokat, mi is ittunk, azután visszalopakodtunk a füzesbe, ahol lovaink füvet és vadbabot is legelhettek a fák alatt.

– Honnan tudod, hogy azokat a nyomokat nem a varjúk, sziúk vagy más prériindián fiai hagyták? – kérdeztem.

– Talán észrevetted, hogy a lábnyomok szélesek voltak, kerekdedek, és még a lábujjak is lenyomatot hagytak. Ez azért van, mert puha talpú szarvas- vagy bölénybőr mokaszint hordtak, aminek a felső része is hasonlóan puha cserzett bőrből készült. Csak a hegyi népek viselnek ilyen mokaszint, a síkvidéki indiánok mokaszinjának talpa kemény nyersbőrből készül – világosított fel társam.

A nyomok felfedezése előtt még nagyon éhes voltam, de utána izgalmamban meg is feledkeztem erről. Minden érzékemet lekötötte a feszült figyelem, miközben hevesen kívántam, bárcsak a táborban maradtam volna, és hagytam volna fiatal indián társamat egyedül lányszöktetésre indulni.

– Körülnézek a környéken, és megnézem, mi újság a közelünkben, azután eszünk valamit – mondta Rozsomák.

Törtem a fejemet, mit tudnánk enni, mivel vadat nem ejthettünk, tüzet sem rakhattunk, még ha lett volna is vadhúsunk. De nem szóltam semmit, és amíg távol járt, felnyergeltem a lovamat, és emlékezve barátom tanácsára, a közelemben tartottam. Rozsomák nemsokára visszatért.

– A portyázók a vízmosáson át kiértek a folyópartra, a völgyben indultak tovább, és megpróbálják majd ellopni a Gros Ventre-ek lovait. No, akkor együnk valamit! – közölte.

Kibontotta a bölénybőr göngyöleget, és néhány holmit rakott ki rá; két öltönyre is elég vastag vörös és kék szövetet. Az anyagot Angliában szőtték, a kereskedőknél 10 dollárba került 10 yardnyi. Volt ott gyöngysor, rézgyűrűk, selyem zsebkendők, kínai cinóber festék, varrótűk, fonalak, fülbevalók – minden, ami kedves az indián asszonyoknak.

– Neki szánom – mondta, majd gondosan félretolta az értékes holmit, és száraz, dohos kenyeret, cukrot, szárított húst és egy füzér aszalt almát szedett elő. – Ezeket a húgomtól loptam – magyarázta –, gondoltam, hogy nem tudunk majd vadászni vagy éppen tüzet rakni.

Hosszú nap volt mögöttünk. Felváltva aludtunk, vagyis inkább csak Rozsomák aludt. Én magam le sem tudtam hunyni a szememet félelmemben, hogy bármelyik pillanatban a nyakunkba zúdulhat egy portyázó indiáncsapat. Igen, fiatal és tapasztalatlan voltam, de a társam is kezdő volt. Ma már tudom, mit kellett volna tennünk itatás után. Fel kellett volna lovagolni egy közeli domb tetejére, és onnan szemmel tartani a vidéket napközben. Erről a magaslatról már messziről észlelhettük volna az ellenség közeledését, és gyors lovainkon elmenekülhettünk volna előlük. Óriási szerencsénk volt, hogy nem fedeztek fel bennünket, amikor a fák közé értünk, mert egy csapat indián ott könnyen bekeríthetett volna, és aligha menekülhettünk volna ki élve.

Rozsomáknak egészen mostanáig nem volt semmilyen határozott terve a lány elrablására. Hol arra gondolt, hogy éjszaka belopakodik a táborukba, beoson a sátrába és magával viszi a lányt, de ez rizikós, mert könnyen lótolvajnak nézhették volna. És ha a sötétben véletlenül más lányt ébresztett volna fel, óriási zűrzavar támadt volna. Ha pedig nyíltan, kérőként áll Öreg Bölényfej, a leány atyja elé, az rögtön gyanút fogott volna, és megerősíti a lány őrizetét. A folyó mentén a Gros Ventre tábor irányába tartó portyázókról azonban újabb merész ötlet jutott az eszébe.

– Tudom, hogy a talizmánom nem fog cserben hagyni – fordult hozzám délután, és boldogan felnevetett. – Egyenesen belovagolunk a tárborukba, Három Medve, a nagyfőnök kunyhójához. Elmondom neki, a főnököm küldött hozzá, hogy figyelmeztessem az ide tartó indiáncsapatra. Megmondom neki, hogy megtaláltuk nyomaikat a folyó part menti fövenyén. A Gros Ventre indiánok megvédik lovaikat; rá fognak rontani ellenségeikre, nagy csata és felfordulás támad majd. Minden férfi beleveti magát a csatába, és akkor jön el az én időm: magamhoz szólítom Piks-ah’-kit, lóra pattanunk, és elvágtatunk.

A következő éjjel egyfolytában lovagoltunk, míg másnap pirkadatkor meg nem láttuk a Missouri folyó mellett végig a prérin húzódó széles zöld sávot. Kora este már átkeltünk a Judith folyón, most pedig egy széles, sátorpóznák, csúszkák (travois) vájta csapáson haladtunk, amely a pigenek és a Gros Ventre indiánok állandó vándorútját jelezte a síkság és a délen húzódó hegyek között. Már lassan lehanyatlott a nap, mire a fenyőfákkal szegélyezett völgy peremére értünk és megpillantottuk a Judith folyó torkolatát a mélyben. Egy fűzfaliget árnyékában felfedeztük a Gros Ventre-sátrakat. Több mint háromszázat számolhattunk meg. Lovak százai legeltek a környező dús réteken, lovasok vágtattak fel s alá, miközben a lovaikat terelték itatásra a folyóhoz, vagy fogtak be pihent hátasokat a vadászathoz. A tábor jó pár mérföldnyire volt, mégis jól hallatszott a gyerekzsivaj, nevetés, kiáltások, éneklés és a dobok hangja.

– Ah, előttünk a tábor! – sóhajtotta Rozsomák. – Most vagy soha! Segíts rajtam, hatalmas Nap! Segíts rajtam, álmaim víz alatt élő lénye!

A fiatal indián tényleg nagyon szerelmes volt. Cupido ugyanúgy elvarázsolja a rézbőrű és a fehér emberek szívét. De azt elmondhatom, hogy a rézbőrűek érzelmei tartósabbak, erősebbek, mint a náluk felsőbbrendűnek tartott fehér emberekéi.

A jövetelünktől meglepett Gros Ventre indiánok fürkésző tekintetétől követve lovagoltunk a táborba. Megmutatták, merre találjuk a főnök sátrát. A bejáratnál leszálltunk lovainkról, egy fiatal indián gondjaira bíztunk őket, majd beléptünk a sátorba. Odabent három vagy négy vendég üldögélt a korai lakoma és a dohányzás örömeit élvezve. A főnök maga mellett, a nagyra becsült vendégeknek szánt takarókon, a sátor végében mutatott helyet. Testes férfi volt, tipikus Gros Ventre, vagyis Nagy Gyomor.

Pipát hordoztak körbe, és mi is szippantottunk párat, amikor ránk került a sor. Éppen az egyik vendég mesélt egy történetet, és amikor befejezte, a főnök a feketeláb indiánok nyelvén megkérdezte, mi járatban vagyunk. Akkoriban szinte minden idősebb Gros Ventre folyékonyan beszélte ezt a nyelvet, de a feketeláb indiánok egyike sem beszélte a Gros Ventre indiánokét, mert az olyan bonyolult volt, hogy csak egy született Gros Ventre, esetleg a sokáig velük együtt élő, buzgón tanuló ember tudta volna elsajátítani.

– A Yellow (Judith) folyótól, a Warm Spring vidékéről jövünk – válaszolta Rozsomák. – Törzsfőnököm, Nagy Tó küldte velem ezt az ajándékot – vett elő egy hosszú dohányfüzért –, és arra kért, barátságban együtt szívjuk el.

Három Medve arca felderült, miközben a füzért maga mellé tette.

– Nagy Tó jó barátom. A dohányt vele együtt szívjuk majd el.

– Törzsfőnököm velem üzeni azt is, hogy nagyon vigyázzanak a lovaikra, mert vadászaink egy errefelé tartó, harcra készülő csapat nyomait fedezték fel a közelben. Fehér barátommal együtt mi magunk is láttuk a nyomaikat tegnap reggel, feljebb, a folyónál. Talán húszan, harmincan lehetnek, és egészen biztos, hogy holnap éjjel támadásra indulnak.

Az idős törzsfőnök további kérdéseket tett fel: milyen törzshöz tartoznak a támadók, pontosan hol láttuk a nyomaikat. Rozsomák legjobb tudása szerint válaszolt. Ezután reggelire főtt hússal, szárított bölényhájjal és némi pemmikánnal vendégeltek meg. Miközben falatoztunk, a főnök a vendégeivel tanácskozott, akik hamarosan távoztak, valószínűleg azért, hogy figyelmeztessenek mindenkit, készüljenek a támadásra. Három Medve kijelentette, hogy a sátor a miénk is, a lovainkat ellátják, és hogy poggyászunkat, nyergeinket a sátor bejáratánál helyezték el. Azt el is felejtettem megemlíteni, hogy Rozsomák drága bölénybőr csomagját hajnalban a táborhoz vezető út mellett elrejtette.

A reggeli és egy jó pipázás után, mialatt a főnök a pigenek mindennapjairól kérdezősködött, Rozsomákkal átsétáltunk a táboron, és leereszkedtünk a folyópartra. Séta közben Rozsomák megmutatta, melyik a leendő apósa sátra. Öreg Bikafej orvosságosember volt. Sátrát két hatalmas, feketére festett grizzlymedve-alak, alattuk vörös holdakat ábrázoló képek díszítették. Letelepedtünk a folyóparton, és az úszkáló fiúkat, a fiatal indiánokat néztük; nemsokára észrevettem azonban, hogy barátom folyton a vízért jövő lányokat figyeli, de akit annyira vágyott volna látni, nem volt közöttük. Egy idő múlva felkerekedtünk, és visszatértünk a főnök sátrához. A sátor mögött néhány lányt vettünk észre, akik egy három-négy hónapos kutyakölyköt próbáltak megfojtani.

– Miért akarják megölni azt a kutyát? – kérdeztem.

– Hát – bökte ki Rozsomák kényszeredetten –, ebből készül majd az ünnepi lakoma.

– Micsoda? – kiáltottam fel meghökkenve – Azt akarod mondani, hogy megfőzik azt a kutyát, aztán elvárják tőlünk, hogy meg is együk?

– Így van. A Gros Ventre indiánok szeretik a kutyahúst, finomabbnak tartják a bölényhúsnál vagy más húsfélénél. Megfőzik, nagy tálakban elénk teszik, és nekünk meg kell ennünk, különben megbántjuk vendéglátóinkat.

– Én ugyan egy falatot sem eszem belőle – jelentettem ki. – Hozzá sem nyúlok.

– De igenis hozzá fogsz nyúlni, különben megsérted a vendégbarátságot, és barátainkból ellenséget csinálsz – tette hozzá csüggedten – és ezzel minden esélyemet elvesztem, hogy megszerezzem, akiért jöttem.

Nos, a megfelelő időben feltálalták elénk a kutyát, a húsa egészen fehér színű volt, és az illata sem volt kellemetlen. De mégiscsak kutyahús volt! Soha életemben nem rettegtem még úgy semmitől, mint attól, hogy megkóstoljam ezt az ételt, de kényszerhelyzetben voltam. Megragadtam egy bordacsontot, és minden akaraterőmet összeszedve csak rágtam, rágtam és nyeltem, és erőlködtem, nehogy felöklendezzem. Így sikerült a lenyelt húst a gyomromban tartani, bár voltak pillanatok, amikor a hányinger majdnem legyőzte az akaraterőmet. Így gyűrtem le valamennyit az elém tett húsadagból, hozzá jó sok pemmikánt ettem, amit köretként tálaltak elénk. Fellélegeztem, amikor véget ért a „lakoma”. Lelkem megkönnyebbült ugyan, de hosszú órákba telt, amíg háborgó gyomrom végre megnyugodott.

Úgy gondoltuk, az ellenség valószínűleg éjszaka érkezik, ezért estére szinte valamennyi férfi magához vette fegyverét. A tárbort övező bozótos védelmében a hegylábhoz osontak, és legelésző nyájaikat távolról teljesen körbevették. Rozsomák és jómagam is felnyergeltünk, felmálháztunk, és megmondtuk a főnöknek, hogy amint a csata megkezdődik, mi is csatlakozunk az embereihez. A barátom kora este elment valahová. Vártam rá vagy egy óra hosszat, majd miután nem érkezett vissza, leheveredtem az ágyra, és hamarosan el is aludtam; csak reggelre ébredtem fel. Rozsomák is éppen ekkor kelt.

Reggeli után sétára indultunk a tábor körül. Elmondta, hogy sikerült Piks-ah’-kivel titokban beszélnie előző este, amikor tűzifáért ment. A lány belegyezett, hogy a felsége lesz, és ezért kész az alkalmas pillanatban vele együtt elszökni. Barátomnak ezért nagyon jókedve kerekedett, és miközben a folyóparton sétáltunk, lelkesítő harci dalokat énekelt, amelyeket a feketeláb indiánok örömükben szoktak énekelni.

Délidő felé, miután visszatértünk a sátrunkhoz, a sok vendég között feltűnt egy magas, testes, gonosz kinézetű indián. Abból, ahogyan Rozsomák oldalba bökött, amikor velünk szemben leült és ránk meredt, tudtam, hogy a férfi Bikafej. Hosszúra nőtt, dús haját piramisszerűen feltekerte a fején. Néhány percig Három Medvével és vendégeivel beszélt, aztán teljes meglepetésemre feketeláb nyelvre váltott, ahogyan hozzánk szólt, hangjában igazi, nem is leplezett gyűlölettel.

– A közeledő harcosokról szóló történet hazugság – mondta. – Nézzük csak: Nagy Tó megüzeni, hogy emberei látták a nyomaikat. Tudom, hogy a pigen indiánok gyáva népség, de ha olyan sokan voltak, akkor biztosan összeszedték volna minden bátorságukat, a portyázók nyomába erednek, és megtámadják őket. Nem, biztosan nem látták a nyomaikat és nem is küldtek erről üzenetet. De valóban közel az ellenség, már a táborunkban vannak, és nem a nyájainkat, hanem asszonyainkat akarják elrabolni. Bolond voltam múlt éjjel, hogy lesben álltam és vártam a lótolvajokat. Hiába figyeltem egész éjszaka; egy se jött. Ma éjszaka a sátramban maradok, és lányrablókra fogok lesni töltött puskával a kezemben. Azt tanácsolom, mindenki így cselekedjen.