AMTAK E-KÖNYVEK

Henri BARBUSSE

A pokol

(Fordította: Kosztolányi Dezső)

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6632-01-2

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. USB csatlakozóval laptopról olvasható vagy USB-OTG-kábellel telefonról is.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

HENRI BARBUSSE

A POKOL

FORDITOTTA
KARINTHY FRIGYES
ÉS
KOSZTOLÁNYI DEZSŐ

I.

A szállodásné, Lemercierné, magamra hagyott szobámban, miután néhány szóban még egyszer emlékeztetett a Lemercier-penzió valamennyi anyagi és erkölcsi előnyére.

Megálltam, egyenesen, szemben a tükörrel, közepén a szobának, ahol most egy ideig élnem kell majd. Körülnéztem a szobában és megnéztem önmagamat.

Ez a szoba szürke volt és tele a pornak szagával. Két széket láttam, egyiken a bőröndöm - és két keskenyhátú karszéket, dús szövettel. Egy asztal, zöld terítős, keleti szőnyeg, cikornyái szüntelen ismétlődéssel igyekeznek lekötni a figyelmet. De az estének ez órájában a szőnyeg is földszínű volt.

Mindez ismeretlen volt és mégis milyen ismerős - az ágy, hamis mahagóni, a tükör hidegen és mozdulatlanul, a bútorok elkerülhetetlen rendje, - és az üresség, négy fal között.

*

A szoba ütött-kopott: úgy látszik, rengeteg ember jött-ment már benne. Ajtótól ablakig, a szőnyeg fonaláig kikopva, - nap-nap után tömegek tapodták. A párkányok kézmagasságban kopottak és töredezettek, - a kandalló márványa porhanyóssá lett sarkain. Emberrel való érintkezésükben a dolgok elmosódnak, kétségbeejtő lassúsággal.

Már alkonyodik. Fokról-fokra sötétül a tető, mint a viharos ég. A fehéres tapétán, s a rózsaszín papiroson elfeketednek a gyakran használt területek - az ajtó ütközője, a festett fali állvány zárja és a fal, jobbra az ablaktól, azon a helyen, hol a függönyzsinórt rángatják. Nemzedékek múltak el itt, mint a füst. Csak az ablak fehér.

... És én? Ember vagyok, mint a többi - úgy, ahogy ez az est is olyan, mint más esték.

*

Reggel óta úton vagyok. Sietek, mindenféle formaság, csomagok, vonat, falvak és városok lehellete.

Karszék áll előttem, beléejtem magam. Minden csendessé és szelíddé enyhül.

Végleges eljövetelem a vidékről Párisba, nagy változást jelent életemben. Állást kaptam egy pénzintézetnél. Napjaim meg fognak változni. E változás az oka annak, hogy ezen az estén kitépem magam gondolataim csapongásából és magamra gondolok.

Harminc éves vagyok - jövő hónap első napján. Tizennyolc vagy húsz éve elvesztettem apám és anyám. Ez az esemény oly távoli, hogy már semmit sem jelent. Nem nősültem meg, nincsenek gyermekeim és nem is lesznek. Néha megzavar ez a gondolat, - ha azon tűnődőm, hogy velem megszakad egy sor, mely oly régi, mint az emberiség.

Boldog vagyok-e? Igen, hiszen nincs gyászom, nincs bánatom és nincsen bonyolult vágyam, tehát boldog vagyok. Emlékszem, mikor még gyermek voltam, voltak ragyogó érzéseim, titokzatos meghatódások, beteges vágy, hogy elzárkózzam, szemtől-szembe a múlttal. Kivételes fontosságot tulajdonítottam önmagamnak - azt kezdtem hinni, hogy több vagyok másoknál. De mindez fokról-fokra elveszett a napok kemény ürességében.

*

Most hát itt vagyok.

Előredőlök karosszékemben, közeledem a tükörhöz és jól megnézem magam.

Középtermetű vagyok, inkább kicsi, az arcom tartózkodó (bár vannak szertelen óráim) megjelenésem korrekt, nincs rajta semmi kivetni való és nincs semmi, amit meg kell jegyezni.

Közelről vizsgálom a szemeimet. Zöldek, de valami érthetetlen okból mindenki feketének hiszi őket.

Sok mindenfélére gondolok zavarosan és sok mindenben hiszek, mindenekfölött isten létezésében, ha nem is a vallás tételei szerint, bár ezek sok előnyt nyújtanak az alázatosaknak és a nőknek, kiknek aránylag kisebb agyuk van a férfiaknál.

A bölcselkedő vitákról azt tartom, hogy merőben hiábavalók. Semmit sem lehet ellenőrizni, igazolni. Igazság, - ki mondhatja meg, mi az?

Érzem a jót és a rosszat, nem tudnék gonoszat tenni akkor sem, ha bizonyos volnék, hogy nem jár érte büntetés. Semmiféle túlzásra nem vagyok képes, ilyet nem tudnék elkövetni.

Ha mindenki olyan volna, mint én, minden jól menne a világon.

*

Már késő van. Ma már nem fogok bele semmibe. Itt maradok ülve, az elveszett napon, szemben a tükör sarkával. A növekvő homályban ott látom homlokom, arcom ovális vonalát és hunyorgó szemhéjaim alatt merev tekintetemet, mellyel úgy szállok le önmagamba, mint egy sirboltba.

Fáradtság, borongós idő (hallom az esőt az estében), árnyék: mindez növeli magányom - és még valami van, nem tudom mi, ami elszomorít. De bosszant, hogy szomorú vagyok. Megrázom magam. Mi történt? Semmi. Csak én.

*

Az életben nem állok olyan egyedül, mint amilyen vagyok ebben az estében. A szerelem számomra kis Jozette-em alakját és mozdulatait vette fel. Régóta vagyunk már együtt, - régen történt már, hogy a divatüzlet hátsó kamrájában, ahol dolgozik, Tours-ban, látván, hogy makacs egyszerűséggel mosolyog rám, megragadtam a fejét és szájon csókoltam - és hirtelen úgy éreztem, hogy szeretem.

Most már nem igen emlékszem a sajátságos mámorra, ami elfogott bennünket, mikor levetkőztünk. Igaz, vannak perceim, mikor époly bolond módon vágyom rá, mint először, - különösen, ha nincs közelemben. Ha jelen van, sokszor szinte undorít.

Találkozunk majd, ha szabadságon leszek. A napokat, melyeken még találkozunk halálunk előtt, meg tudnánk számlálni már... ha mernénk.

Meghalni! A halál gondolata bizonyosan a legfontosabb, minden gondolatok között.

Egy napon meg fogunk halni. Gondoltam-e már rá? Töprengek ezen. Nem, még nem gondoltam. Nem is tudok. Nem lehet szembenézni a rosszal, mint ahogy nem lehet a napba belenézni, - pedig a sors szürke és hideg.

És az az este el fog jönni, mint ahogy eljönnek az esték mind, egészen addig az estéig, mely olyan hosszú lesz.

*

Hirtelen kiegyenesedem s megingok szívemnek egy hatalmas dobbanásán, mintha szárnycsapás emelne fel.

Mi az? Az utcán trombitaharsogás tör ki, vadászkürt... Holmi nagyúri hajtó nyilván, egyenesen áll valamely kocsma számoló asztala mellett, - felfújt arccal, összeszorított ajkakkal és vad tekintettel ejti ámulatba s hallgattatja el a közönségét.

De nem csak ez, a harsonaszó, amely lassan veszve dübörög most a kövek között. Mikor még kicsiny voltam, falun, ahol fölnevelkedtem, gyakran zengett fel ez a hang messziről, kastély irányából, az erdő útjain át. Ugyanezt az ütemet játszotta, pontosan ugyanezt, - hogy lehet a két hang ily kimondhatatlanul hasonló?

Kezem önkéntelen emelkedik szívem felé, lassú, remegő mozdulattal.

Hajdan... és ma... az életem... a szívem, - önmagam! Hirtelen gondolok minderre, értelem és ok nélkül, mintha megbolondultam volna.

*

... Hajdan óta, mindig óta, mit tettem magammal? Semmit és már a lejtőn vagyok. Ó, mert ez a dallam elmult napokat világított meg - úgy rémlik, elvégeztetett minden, mielőtt éltem volna voltaképpen, - holmi elveszett paradicsomra vágyom.

De rimánkodhatom és lázadozhatom, többé nem történik értem semmi, - nem leszek ezentúl se boldog, se boldogtalan. Nem támadhatok fel többé. Meg fogok vénülni, oly csöndesen, mint amilyen csendes vagyok ma és itt, e szobában, hol annyi élőlény hagyta rám nyomát, s önmagát egy se hagyta rám.

Ez a szoba... mindenütt találhatsz ilyet. Ez a mindenki szobája. Azt hiszed, kilincsre jár; nem: - nyitva tátong a tér minden viharának. Elveszett más, hasonló szobák tömkelegében, mint ahogy elvész a fény a felhők közt, mint egy nap a többi napok során, mint én, mint én, mint én.

Én, én! Immár arcom sápadtságát láthatom csak, mély szemgödrök alatt, elföldelve az estében - és a számat, telve csöndességgel, mely lassan, de biztosan megfojt és megsemmisít.

Könyökömön felemelkedem, mintha szárnycsonkra támaszkodnék. Ó, ha valami végtelen történne velem!

*

Nem vagyok lángész, nincs betölteni való hivatásom, nincs odaadni való szívem. Semmim sincs és nem érdemlek meg semmit. Mégis, valami kárpótlást, valami elégtételt szeretnék...

Szerelem; - távoli nővel álmodom hallatlan és egyetlen szerelmet, nővel, akiért mindent elvesztegettem eddig, akinek nem látom vonásait, de kinek árnyékát lerajzolom magamnak, az én árnyékom mellé, haladva az úton.

Végtelen, megújhodás! Utazás, csodálatos út, amibe belévetném, megsokszoroznám magam. Pompában fulódó távozás, alázatos szolgák buzgólkodása közepett... bágyadt gesztusok, mennydörgés erejével robogó vagonokban, felborzolt tájakon szélnél gyorsabban száguldó városokon át.

Hajók, árbocok, barbár szavakkal vezényelt manőver - kikötés aranypartokon, exotikus furcsa arcok a napban, szédítően hasonlatosak azokhoz, melyeket képekről ismerünk, - idejöttek, hogy megmutassák magukat neked.

Agyam oly üres, szívem oly fáradt, - nincs senkim, körülöttem, soha senkit se találtam, barátot se - szegény ember vagyok, egy napra ideszögezve valamely szoba padlójához, hol jönnek és mennek, az egész világ - és mégis, dicsőséget szeretnék! Dicsőséget, csodálatos, döbbenetes sebet, amit én érzek s amiről mindenki beszél - tömeget, melyben első vagyok, s hol úgy kiáltozzák nevem, mint valami uj, nagy kiáltást, az ég arca alatt.

De érzem, hogy visszahullok. Gyermekes képzeletem hiába játszik e mértéktelen képekkel. Nincs semmi, csak én vagyok, kifosztva az éjben, ágaskodó sikoly.

Csaknem megvakít már a homály. Inkább sejtem csak magam a tükörben. Látom gyengeségem és rabságom, kinyújtva kezeimet szétterpesztett ujjakkal, kezeimet, melyek olyanok, mintha szét volnának szaggatva. A homály sarkából felemelem arcom az égig. Visszahúzódom és rátámaszkodom az ágyra, e nagy tárgyra, melynek bizonytalan vonalaiban van valami élő, imbolygó, mint egy halott. Istenem, el vagyok veszve! Istenem, könyörülj! Bölcsnek hittem magam és elégedettnek - azt mondtam, úgy-e, hogy a rablás ösztönét nem ismerem, - ó jaj, nem igaz, hiszen elvennék, elrabolnék mindent, ami nem az enyém.

II.

A kürt zengése régen elhangzott. Az utca, a házak megnyugodtak. Csönd. Megsimítom homlokom. Az ellágyulás rohama elmúlt. Így jó. Megfeszített erővel visszalendülök egyensulyomba.

Asztalomhoz ülök és papírokat szedek elő. El kell olvasni, össze kell rendezni ezeket.

Valami bizserget: kis pénzt fogok keresni. Küldhetek öreg nénimnek, aki felnevelt, s aki még mindig vár engem az alacsony teremben, hol délutánonként a varrógép zakatol egyhangúan, gyilkosan egyforma nesszel, mint az óra, - s ahol esténkint lámpa gyúl ki az asztalon, lámpa, ami - nem tudom miért, - az ő arcához hasonlít.

Iratok... A jelentés, mely képességeimről mond ítéletet s mely hivatva van a Berton-féle bankhoz való küldetésemet véglegessé tenni... Berton úr, ki mindent megtehet értem, akinek csak egy szót kell szólni érdekemben, Berton úr, jelenlegi életem atyaistene...

Felcihelődöm, hogy lámpát gyújtok. Gyufát sercentek. A gyufa nem fog, lepattan a foszfor, a fa kettétörik. Eldobom és kicsit fáradtan, várok...

Ekkor halk dúdolást hallok, egészen közelről, a fülem mellett.

*

Úgy tetszik, valaki áthajol a vállamon és énekel nekem, csak nekem, bizalmasan.

Ah!... hallucináció... Íme, agylázam van...

Ez a büntetés, amiért annyi mindent összegondoltam az imént...

Felállok, az asztal szélébe kapaszkodó kézzel. Valami természetfölötti benyomás fojtogat. Lüktető szemhéjakkal szimatolok, figyelmesen és gyanakodva.

A dúdolás még egyre tart. Nem tudok megszabadulni tőle. Megfordítom a fejem. A mellettem levő szobából jön... De miért oly tiszta, oly különösen közeli, - hogy szinte hozzám ér? Megnézem a falat, mely a szomszédos szobától elválaszt, s elfojtom a meglepetés kiáltását...

Fönt, közel a tetőhöz, az ajtó fölött, hunyorgó kis fény vibrál. Ebből a csillagból árad a dal.

A közfal át van lyukasztva ezen a helyen, s e nyilasból a szomszéd szoba világossága átjön az én szobám éjjelébe.

Felállok ágyamra. Lábujjhegyre emelkedem, kezeim a falra tapasztom, elérem a nyílást. Korhadt deszka alatt két eltolódott tégla, melyről levált a mész. Szemeim előtt tenyérnagyságú nyilás, amit alulról nem lehet látni, mert a párkányzat eltakarja.

Benézek... látok... A szomszéd szoba megnyílik előttem, nesztelenül.

Ott van előttem a szoba, mely nem az enyém... A hang, az éneklő hang eltűnt, - távoztában nyitva hagyta az ajtót, mely szinte mozog még. Csak egy égő gyertya van a szobában, mely a kandallón remeg.

Messze, az asztal, mint egy sziget. Vörös és kék bútorok, mint bizonytalan és szerves lények, kiket iderendelt a végzet.

Nézem a szekrényt, hunyorgó, zavaros vonalait, lábait a homályban, - a tetőt s a tető fehér visszfényét a tükörben és a sápadt ablakot, mely ott van, az égre kifeszítve, mint egy arc.

Visszatérek szobámba - mintha, igazán kimentem volna belőle - csodálkozva, ködös gondolatokkal, magafeledten.

Ágyamra ülök, gyorsan átgondolom a dolgokat, kicsit remegve, aggódva a jövőtől.

Az a szoba most az enyém, hozzám tartozik... A tekintetem beküldhetem oda. Jelen vagyok ott. Mindenki, aki ott lesz ezentúl, velem lesz ott, anélkül, hogy tudna róla. Látni és hallani fogom őket, közöttük leszek, mintha tárva-nyitva volna előttem az ajtó.

*

Pillanattal utóbb megborzongok, a nyílásig emelem az arcom és újból bepillantok.

A cseléd. Takarítani jött be és most megállt.

Egyedül van. Egészen közel van hozzám. Nem látom tisztán, talán mert el vagyok vakítva, ily valóságosnak látva őt. Köténye azúrkék, csaknem komor árnyalatú szín, olyan, mint minden fény, mely az estéből árad. Fehér kézelők, a kezek valamivel sötétebbek, a munkától. Bizonytalan és mégis megragadó arc. A szemek lehunyva ragyognak, - ragyognak az orcába és világít fején a konty, mint valami korona.

Imént, a lépcsőházban találkoztam ezzel a leánnyal. A feljáratot sikálta meggörbedve, durva kezeihez közel párologva lángolt az arca. Visszataszítónak találtam e szennyes foglalatosság közepett... Aztán a folyosón is láttam. Előttem ment, kacsázva, kócos hajával, melyből rossz szag szállingózott. Egész személye szürkeszagú volt, piszkos vásznakba burkolva.

*

Most pedig - elnézem őt. Az est halkan füröszti le róla a csúnyaságot, letörli a nyomort és borzalmat, - árnyékká változtatja a piszkot, az átkot áldássá. Egyetlen szín marad csak belőle, egy köd, egy forma, még annyi se, - csak valami csendes borzongás és szívének dobogása. Önmagából csak önmaga maradt meg.

Most egyedül van. Hallatlan, csaknem isteni dolog, valósággal egyedül van. A legtökéletesebb tisztaság, ártatlanság, - magány.

Erőszakot teszek magányán szemeimmel, - de ő mit se tud erről, tehát nincs meggyalázva tőle.

Az ablak felé megy, tekintete kigyúl, kezei lobognak. Arca és alakja megvilágosodik, - mintha egyenesen az égbe rohanna bele.

Leül a nagy, alacsony, sötétvörös pamlagra, az ablak közelében. Seprűjét maga mellé támasztja. Köténye eltakarja lábait.

Zsebéből levelet húz ki, olvassa. Az alkonyatban ez a levél a legfehérebb fehér a világon. A kettős lap remeg óvatos ujjai között, - mint holmi galamb, a térben.

Száját a reszkető levélhez közelíti, megcsókolja.

Kitől lehet ez a levél? Nem családtagtól, a gyermeki szeretet nem volna elégséges ahhoz, hogy ez a fiatal nő megcsókolja a szülői levelet. Szeretőtől van, vőlegénytől, igen... Nem ismerem nevét a kedvesnek, mit talán sokan ismernek, - de íme, jelen vagyok szerelmükben, oly közel, amilyen közel senki nem lehet. És ez egyszerű mozdulatban, ahogy megcsókolta a levelet, e mozdulatban, melyet magános szoba sirboltja temetett magába, s melyet a homály kifosztott és lenyúzott, van valami felséges és félelmetes.

Feláll s az ablakhoz közeledik, szürke kezében összehajtva a fehér levelet.

Az este beszivárgott mindenüvé s úgy látszik, nem tudom már korát és nevét és nem tudom, véletlenül milyen foglalatossága van idelent, nem tudok róla semmit és nem tudok semmit... A sápadt végtelenbe néz. Szemei csendesen világítanak, azt hinnéd, sir, de nem, csak a fényesség árad ki belőlük. A szem önmagában nem része a világosságnak, - ő maga az egész világosság. Ez a nő angyal lehetne, ha a valóság uralkodna a földön.

Sóhajtott és lassú léptekkel az ajtóhoz ment. Becsapódott az ajtó, mint valami, ami zuhan.

Kiment és nem történt más, csakhogy elolvasta és megcsókolta a levelet.

*

Visszatértem zugomba, egyedül, sokkal inkább egyedül, mint az imént. E találkozás egyszerűsége mélyen megzavart. És mégis, csak egy élőlény volt, olyan, mint én. Hát nincs, ami édesebb és erősebb volna, mint közeledni egy élőlényhez, bárki légyen az?

Ez a nő legbensőbb életemet érdekli, lelkemhez tartozik. Hogyan, miért? Nem tudom... De mily jelentőséget kapott egyszerre!... Nem önmaga által... nem ismertem őt és nem is akarom megismerni, - tisztán csak azzal, hogy létezése megnyilatkozott egy pillanatban, hogy önmagát példázta, hogy valóságos jelenléte barázdát vont a térben, hogy léptei valóságos zajt ütöttek.

Úgy rémlik, a természetfölötti álom, ami az imént támadt bennem, meghallgattatott és hogy amit végtelennek neveztem, elkövetkezett. Anélkül, hogy tudta volna, ez a nő volt az, szemeim alatt a mélyben, feltárva előttem meztelen csókját, - avagy nem ez ama szépség, mely uralkodik és amelynek visszfénye dicsőséggel borít el bennünket?

*

Ebédre harsant fel a szálloda csengője. E mindennapos cselekedetre való felhívás, pillanat alatt megváltoztatja gondolataim folyását. Felcihelődöm, hogy lekerüljek az ebédhez. Színes mellényt kapok fel, hozzá sötét ruhát. Nyakkendőmbe gyöngyöt tűzök. Ám hirtelen megállok, fület hegyezve, azt remélem, hogy léptek neszét, vagy emberi hangokat hallok a másik szobából.

Még mindig hatása alatt vagyok a nagy eseménynek, amelyet átéltem: a látomásnak.

Lementem azok közé, kik velem együtt lakják a házat. Az ebédlőben, mely gesztenyeszínnek és aranynak ragyogó keveréke, leülök a társasebédhez. Általános villogás és vihogás, a kezdődő étkezések puffadt, üres szenzációja. Sokan vannak itt, a jólneveltek tapintatával foglalnak helyet. Könnyű mosoly, székek zörgése, elejtett szavak, hangok, melyek keresik egymást, elszakadnak és összekapcsolódnak... aztán tányérok és étszerek hangversenye, szabályosan növekvő ütemben.

Két szomszédom, külön-külön a maga szomszédjával társalog. Susogásuk elszigetel engem. Körülnézek. Szemközt velem világító homlokok sora, csillogó szemek, nyakkendők, vállak, a vakító fehér abroszon foglalatoskodó kezek. Mindez leköti figyelmem és egyben visszahökkent.

Nem tudom mire gondolnak ezek az emberek; nem tudom kicsodák; elrejtik magukat egymás elől és vigyáznak egymásra. Beléütközöm a homlokukról verődő fénybe, mint valami korlátba.

Karperecek, nyakékek, gyűrűk... az ékszerek villódzó játéka oly messzinek rémlik, mint ha csillagok volnának. Egy fiatal leány kék és ködös szemmel rámtekint. Mit tehetek e zafirok ellen?

Mindenki beszél, de a zaj azért mindenkit magára hagy. Engem megsüketít, mint ahogy a fény elvakított.

És mégis ezek az emberek a társalgás véletlen ötlete folytán kell, hogy oly dolgokra is gondoljanak, ami a szívükhöz nőtt, s amit bizonyos pillanatokban kitárnak, - mintha egyedül volnának. Felismerem ezt a lehetőséget s elsápadok egy emlék hatása alatt.

Pénzről beszéltek; a társalgás lassanként mindenkit belevont e témába. A megragadásnak és markolásnak mohó vágya tetszett fel a szemek fölszínén, mint ahogy annak a szolgálónak szemeiben is megjelent az áhítat és odaadás, mikor egyedül tudta magát; végtelenül nyugodtan és kiszolgáltatva.

Katonai hősök nevét dobják fel diadallal. A férfiak arra gondolnak "hát én!" Láz önti el őket, nevetséges formátlanságuk s társadalmi helyzetük rabszolgasága ellenére. Egy fiatal leány arca felragyog. Nem tartotta vissza az elragadtatás egy sóhaját. Kimondhatatlan gondolat hatása alatt elpirult. Látom a vörös hullámot szétoszlani arcán; látom szívét szertesugározni.

Most az okkult jelenségekről csevegnek, erről-arról. "Ki tudja!" - sóhajtanak, - aztán a halálra fordul a szó. Míg erről beszéltek, két vendég, egy nő és egy férfi az asztal egyik végéről a másikig - eddig nem szóltak egymáshoz s úgy látszott, nem is ismerik egymást, - hirtelen tekintetet váltott, amelyen rajtakaptam őket. S megértettem, látván e két tekintetet kibuggyanni egy és ugyanakkor, a halál gondolatának döbbenetén, hogy a két lény szereti egymást s egymáshoz tartoznak az élet éjszakáinak mélységében.

*

Az ebédet befejezték. A fiatalok átmennek a szalonba.

Egy ügyvéd, szomszédjainak egy esetet mond el, amelyet a lapok tárgyaltak. Az az ember, akiről szó van benne, megfojtott egy kis lányt, miközben erőszakot követett el rajta, - s hogy ne hallják a kis áldozat sikítását, közben torkaszakadtából énekelt. A tárgyaláson kijelentette: "hogy mégis meghallották volna, annyira kiabált, ha szerencsére nem lett volna olyan fiatal".

Egyenkint némulnak el a szájak, az arcok figyelnek, s azok, akik távolabb vannak, közelebb szeretnének jönni az előadóhoz. A felidézett kép körül, a felkavart ösztönök félelmes lázában kavarog a csönd, míg a lelkekben hangtalanul zeng egy néma ordítás.

Aztán egy nő kacagását hallom, tisztességes asszony kacagása: száraz, szaggatott, amit ő talán ártatlannak hisz, de ami mindent megsimogat, mindenhez hozzáér: ösztönös, apró kacagás, húsból és vérből való... Elhallgat és becsukódik. Az előadó nyugodtan folytatja, bízva a hatásban, a szörnyeteg vallomását: "szívós élete volt és kiabált, folyton kiabált! Muszáj végre felmetszeni a hasát egy konyhakéssel".

Egy fiatal anya, a leánykája mellett ül, félig felemelkedik, de nem tud elmenni. Vissza ül és előrehajol, hogy elrejtse a gyermeket: szégyell figyelni, de vágyik is rá.

Egy másik nő mozdulatlanul ül, lehajtott fejjel; de ajkai össze vannak szorítva, mintha védekeznék, s arcának nagyvilági vonásain olvasni lehet szinte, mint valami írást, a vértanuk őrült mosolyát.

És a férfiak!... ezt itt, aki oly nyugodt volt és egyszerű, most határozottan lihegni hallom; amaz, semleges polgárarc, nagy erőfeszítéssel próbál csevegni szomszédnőjével, erről-arról. De olyan tekintettel néz rá, mely annak húsáig hatol, s még mélyebbre, ez a tekintet erősebb, mint ő, restelli, de nem tehet róla, szemei pislognak tőle és a súlya ránehezedik.

S a másik; - láttam az ő nyers tekintetét is, láttam reszketni száját, amint megpróbálta kinyitni; rajtakaptam az emberi gépezet kerekeinek nekilendülésén, a fogak görcsös szorítását a friss húsban, a másik nem vérének mohó kívánásán.

Aztán a felháborodás és szitkok egész hangversenye tört ki a satyr ellen.

... És így, egy pillanatig, nem hazudtak. Csaknem elárulták magukat, öntudatlanul, s még azt se tudva: mit árultak el. Csaknem önmagukat adták. A vágy és a kéj járt erre és a visszfénye itt hagyta nyomát, - láthatóvá lett, mi történt a csöndben.

Ez az, ez az a gondolat, ez amaz élő váz, amit látni akarok. Felállok, mohón és sietve, hogy lássam férfiak, nők arcán a leplezetlen őszinteséget, - s visszatérve szobámba, kitárt karokkal, melyeket úgy helyezek a falra, mint aki ölelni akar, újra megnézem azt a szobát.

Most alszik a szoba, alattam. Üres és mégis élőbb, mint ők, mindannyian, akikkel találkozunk, akik közt elkeverve élünk, - kiket számuknak végtelenje elmos, elfeledtet, akiknek hangjuk van a hazugságra és arcuk a rejtőzködésre.

III.

Éj, titokzatos éjszaka. A sűrű árnyak bársonya minden oldalról összeomlik fölöttem.

Homályba borult köröttem minden. E feketeség közepett odakönyökölök a kerek asztalra, melyet lámpám szelíd napfénye varázsol szigetté! Dolgozni akartam, de percek óta csak hallgatózom.

Az imént benéztem a szobába. Senki nincs még bent, de érezni, hogy valakit vár a szoba.

Valaki jönni fog, ma este talán, talán holnap vagy holnapután - végzetszerűen jönnie kell valakinek, aztán másvalaki jön, utána megint más. S én várok, s úgy rémlik már, nincs is más dolgom e világon, mint ezt várni.

Sokáig füleltem, moccanni se merve. Később, mikor a csönd már-már megbénított, újból felkapaszkodtam a nyilásig. Könyörgő tekintetet vetettem túlra. Sötét volt a szoba, tele éjszakával, tele ismeretlennel, tele mindennel, ami lehetséges. Visszatértem szobámba.

*

Másnap a napfény egyszerűségében tárult fel a szoba. Ott láttam pirkadni a hajnalt: fokról-fokra elevenedtek meg romjai s ragyogtak fel és bimbóztak ki körvonalai.

Az én szobám mintájára van berendezve, - hátsó falán, szembe velem, kandalló a tükör alatt, jobbra ágy, balra, az ablak mellett, pamlag. Székek, karszékek, asztal, szekrény... Egyformák a szobák, de az enyém itt végződik és a másik ott kezdődik...

A bizonytalan reggeli után azonnal a közfal hasadékához fordultam. Semmi. Visszamásztam.

Valami nehéz konyhaszag terjeng itt. Megállok üres szobám végtelen borújában.

Kinyitom az ajtót. A folyosó látszik, barnára festett ajtókkal, réztáblákra vésett számokkal. Az ajtók mind be vannak zárva. Lépek néhányat, csak én hallom e léptek neszét, nagyon is hallom, a házban, mely oly nagy, mint a mozdulatlanság.

Szűk és hosszú a feljárat, a falak hosszában imitált, szegélyes tapéta, melyen a gázcső reze fénylik. A korlátra könyökölök. Ugrálva megy lefelé egy szolgáló, ugyanaz, akit az asztalnál láttam s kit kócosan és kék kötényben alig ismerek most fel - jön a felső emeletről, hóna alatt újságokkal. Lemercierné kisleánya jön, figyelmes kézzel tapogatva a korlátot, előrebillenő nyakkal, mint egy madár. Kis lépteit összemérem a tűnő perctöredékekkel. Egy úr meg egy hölgy haladnak el mellettem, pillanatra abbahagyják a társalgást, hogy én ne halljam, mit beszélnek, - megfosztanak gondolataik alamizsnájától.

E könnyű események elmúlnak, mint a színjáték egy jelenete, melyre lehull a függöny.

Átevezem az émelyítő délutánt. Az az érzésem, mintha egyedül volnék mindenkivel szemben, míg így kóválygok a ház belsejében és mégis kívül a házon.

Amint áthaladok a folyosón, hirtelen becsapódik egy ajtó, meglepett asszonyi kacagást fojtva el. Az emberek elfutnak, védekeznek. Értelmetlen zajok szivárognak zavarosan a fal hosszában, ez rosszabb a csöndnél. Az ajtók hasadékán tört, bujkáló fényhasáb - rosszabb a sötétnél.

Leszállok a lépcsőn. A szalonba lépek, társalgás hangja hívogat.

Néhányan, csoportba verődve, mondatokat mondanak, amikre nem emlékszem. Elmennek. Magamra maradva, hallom beszélni őket a folyosón. Aztán elenyészik a hangjuk.

Aztán választékosan öltözött hölgy lép be, selyem suhog, tömjén- és virágillat terjeng. Parfümje és eleganciája sok helyet foglal le.

A hölgy könnyedén előre hajtja szép, hosszúkás arcát, melyet szelíd tekintet díszít. De nem látom jól, mert nem néz rám.

Leül, könyvet vesz elő, lapozgatja, a lapok arcának fehér és gondolkozó reflexet adnak.

Ruhájának kivágásán át keblét nézem, mely emelkedik és süllyed, mozdulatlan arcát. Arcbőre úgy világít, hogy szája csaknem feketének tűnik. Szépsége elszomorít. Vizsgálom az ismeretlent, tetőtől-talpig, fenséges bánattal. Jelenlétével cirógat. Minden nő dédelgeti a férfit, amikor közeledik hozzá, és azzal, hogy egyedül van; annyi válaszfal ellenére, mindig van közöttük valami szörnyű lehetősége a boldogságnak.

De elmegy. Elmúlt. Semmisem volt és mégis elmúlt. Mindez nagyon is egyszerű, nagyon is kemény, nagyon is igaz.

Ez a szelíd kétségbeesés, ami előbb nem volt, nyugtalanít. Tegnap óta megváltoztam; ismertem az emberi életet, az élő igazságot, ismertem, mint ahogy mindnyájan ismerjük; születésem óta gyakorlom. Most kezdődő félelemmel érzem, hogy valami isteni alakban kezd felködleni előttem.

*

Szobámban, ahová visszatértem, a délután már-már végtelenbe nyúl és mégis mintha estelednék.

Ablakomból figyelem, hogy kúszik fel az égre oly lágyan és szelíden, hogy látni véled s mégse látod. A tömeg szétmorzsolódik az utcák kövezetén.

A járó-kelők betérnek azokba a házakba, amelyekre gondolnak. Hallom a falakon át, hogy telik meg a szálloda könnyű vendégekkel, gyenge motozással.

A közfalon túl zajt hallok... felállok a fal mellett és átpillantok a szomszéd szobába, mely már homályos. Egy nő van bennt.

*

Éppen az ablakhoz lépett, úgy, mint én az enyémhez. Úgy látszik, ez az örök reflexe azoknak, akik egyedül vannak egy szobában.

Egyre jobban kiveszem: abban a fokban, ahogy szemem hozzászokik a homályhoz. Úgy tetszik, megkönyörül rajtam és felém jön.

A kora őszben ama világos ruhák egyikét hordja, melyekkel a nők őszi napfényt árasztanak magukra. Az ablak hervadt sugárzása csaknem kialvó visszfénybe borítja. Ruhájának színe a végtelen alkonyaté, mint a tündérmesékben.

A parfüm lehellete, virág- és tömjénillat, átvillan hozzám és e parfümről, mely úgy határozza meg őt, mint egy név, felismerem: az az ifjú nő, ki az imént leült mellém, aztán tovatűnt. Most itt van, a zárt ajtó mögött, szemeim zsákmányaként.

Ajkai megmozdulnak; nem tudom, magában beszél, vagy talán dúdol... de itt van az ablak szomorú fehérsége s az ablak képe közt a tükörben, a bizonytalan szobában, mely kezd elszínteledni. Itt van sötét szemeivel és sötétlő bőrével, ragyogó arccal, melyet annyi tekintet cirógatott, mióta él.

Fehér nyaka előrehajlik; profilja közel az ablakhoz, a kékes homályra támasztja homlokát, mintha kéket gondolna - s a hajak sötét tömegén lebegve gyenge dicsfény mutatja, hogy szőke.

Szája sötét, mintha nyitva volna. Keze az ablakdeszkán, mint egy madár. A ruhaderék halvány és mégis intenzív kék vagy zöld.

Nem tudok róla semmit, oly távol van tőlem, mintha világok vagy századok tátonganának közöttünk, vagy mintha meg volna halva.

És mégis, nincs köztünk semmi: közel vagyok hozzá, vele vagyok, remegve élvezem.

... Kezeim kinyúlnak, hogy megöleljék. Ember vagyok, mint a többi, mindig búsan kész felragyogni az első nő láttán. Ő a legtisztább képe az asszonynak, akit szeretünk: nő, akit még nem ismersz, minden, ő az egyetlen élő csoda e földön.

*

Megfordul és visszasiklik az immár sötét szobába, kerek és ringó formáival, mint egy felhő. Hallom ruhájának mély suhogását. Arcát keresem, mint egy csillagot, de nem látom, a gondolatait se.

Keresem mozdulatainak értelmét, de nem találom. Oly közel vagyok hozzá és nem tudom, mit csinál. Az emberek, ha láttatlanul figyeled őket, mindig olyanok, mintha nem tudnák, mit művelnek.

Bezárja kulccsal az ajtót, ez már jelent valamit. Egyedül akar lenni. Nyilván azért jött be a szobába, hogy levetkőzzék.

Eddig meg sem kíséreltem megérteni ittlétének okát, mint ahogy eszembe se jutott számot adni magamnak a bűnről, amit elkövetendő vagyok, hogy szemeimmel bírjam ezt a nőt. Csak azt tudom, hogy együtt vagyunk, és egész szívemből, egész lelkemből, egész életemből rimánkodom neki, hogy mutassa meg magát.

Habozni látszik. Összeszedi magát. Egész lényének nem tudom minő nagylelkű szépségére gondolok, s hogy kissé tovább kell egyedül lennie, mielőtt leleplezi magát. Igen, még nagyon is rajta van a külső világ, a járó-kelők bepiszkították, a férfiak hozzányúltak szemükkel - s most a falak közé menekülve vár még, hogy a kapocs szűkebb legyen.

Olvasom rajta a szűzi és testi gondolatot, úgy érzem, mintha a falon keresztül testem odahajolna az övéhez.

*

Az ablakhoz ment, felemelte karjait és lebocsátotta a függönyöket. Tökéletes sötétség ömlött közénk.

Elvesztettem... Éles fájdalom nyilallt át rajtam, mintha belőlem tépték volna ki a fényt. S itt maradtam nyögve, szimatolva az árnyékban, mely elvegyült az ő lehelletével...

Tapogatózott, tárgyakat emelt föl. Egyszerre gyufa villant meg ujjai végén. Lassan világosodik ki a kép. Előbb kezeinek gyenge sápadtsága, azután a homloka és nyaka - az arca, mint egy angyalé.

Míg a kicsi fény tartott, nem tudtam leolvasni semmit vonásairól. Letérdelt a kandalló előtt, ujjai közt a gyufával. A hideg és sötét nedvességben hallottam és láttam a fény pattogó kúszását a száraz fán. Eldobta a gyufát, anélkül, hogy a lámpát meggyújtotta volna, csak az alulról áradó fény világított.

A tűzhely vöröslött, amint járkált előtte az esti szél zajával, mint a lemenő nap. Körvonalait láthattam, sötét karjait s áttetsző aranykezét. Árnyéka a falon imbolygott, feljutott a lángoló tetőzetre.

A tűz felcsapott a kandallóban, de ő árnyékban volt még, beburkolva; ruhái búsan omlottak körülötte.

A pamlagra ült, szembe velem. Tekintete lágyan röpködött a szoba falain. Pillanatra az én tekintetemhez ért, anélkül, hogy tudott volna róla, szembenéztünk.

Majd tekintetnél élesebb, forróbb ajándék: szája, mely valamire vagy valakire gondolt, megnyílt. Mosolygott.

A meztelen arcon valami meztelen dolog a száj. A száj vörösen a vértől, örökkön vérzőn, olyan, mint a szív: nyitott seb, annak is, aki látja.

Borzongani kezdtem e nő előtt, ki megnyílt és vérzett egy mosolyban. A pamlag lágyan süppedt be széles csípőinek nyomásától; finom térdei összesimultak és törzse szívalakot vett föl.

... Félig elnyúlva a pamlagon, lábait a tűz fölé nyújtotta ki, szoknyáját két kézzel kissé fölemelve. A mozdulat felfedte fekete harisnyás lábait.

És a vérem kiáltozni kezdett, mintha tüzes vassal volna jelölve a kéjes vonal, mely feltűnt, nagyobbodott a homályban s elveszett a különös mélységek előtt.

Ujjaim görcsbe szorultak, annyira ki volt szolgáltatva - homlokával az éjben, míg a véres fény, mely a földön vonszolta magát, kétségbeesetten kapaszkodott föl belé, mint holmi emberi erőlködés.

A szoknya visszahullott. A nő az lett, aki volt. Nem, megváltozott. Egy pillanatra láthattam testét, s leselkedem rá, kettős szobánk összekevert homályában. Felemelte szoknyáját, azt a nagy és egyszerű mozdulatot tette, amit az emberek úgy tisztelnek, mint a vallást, amit imádnak, reménytelenül is és oktalanul, vakító és elvakult mozdulatot!

Újból járkálni kezd és most már szoknyáinak suhogása úgy kavarja fel belsőmet, mintha szárnyak csattognának.

Tekintetem, lekúszva gyermekes arcáról, melyen még ott borong a szórakozott mosoly, most alakjának vonalait szaggatja és vérét akarja, mint a tűzvész, mely ostromol és lángbaborít, de csak lábaihoz hullani tud e tekintet, csak gyengén legyezni ruháját, mint a kandalló lángjai, a nagyszerű, könyörgő lángok, a széttépett láng foszlányai, melyek az égre patakzanak fel!

Végre megmutatta magát.

Hogy cipőit levethesse, magasan keresztbe fektette lábait, testének örvényét kitárta.

Megmutatta finom lábait, ragyogó cipőbe börtönözve és a tompa selyem harisnyába burkolt térdet, fejlett lábikráit, mintegy nemes amphorát, a kecses bokák talapzatán. A hajlás alatt, azon a tájon, ahol a láb fehér és felhős kehelyben végződik, talán egy kis meztelen bőr: a homályban nem vehettem ki tisztán, s az égő fahasáb fénye nagyon is ugrált. Az alsók lenge szövete, vagy maga a hús? Minden, vagy semmi? Tekintetem tűzzel és homállyal vitázott. Homlokommal a falon, mellemmel a falon, tenyerem a falnak feszítve, hogy áttörje, szemeimet e bizonytalansággal kínoztam, erőlködve, hogy csellel vagy erővel többet, jobban lássak.

S elmerültem lényének nagy éjszakájába, felhajtott ruhájának szelíd, forró és szörnyű szárnyai alatt. A csipkenadrág megnyílt, homályos árnyakkal telt nyílás, tekintetem odaesett és megőrült. Csaknem azt kaptam, amit akartam, e nyílt, e meztelen árnyékban, közepén a lenge ruhadarabnak, mely párásan könnyű és illatos, majdnem csak egy illatos felhő, testének központja körül - e homályban, melynek mélyén a gyümölcs.

Egy pillanatig volt csak így.

Megfeszültem a falon e nővel szemben, ki még csak az imént - emlékszem mozdulatára - összerezzent tulajdon árnyékától: s aki most, magányának tökéletes szűziességében, úgy helyezkedett el, mint valami utcai lány, ki ablakból mutogatja magát a férfiaknak... Tiszta, mint a harmat és mégis feltakarja, felajánlja magát...

A kandalló tüze kialudt s már alig láttam, mikor vetkőzni kezdett. E mélységes ünnep az éjben folyt le, közte és közöttem.

Láthattam magas, kiterpesztett alakját, kialvó szépségét, halkan motozni, finom és langyos és simogató kis neszek közepette. Láttam karjait, tompán emelkedni egy kerek és hajlékony ívben, meztelenül.

A derék volt az, a könnyű selyemfoszlány, mely most az ágyra esett, a derék, mely lágyan ölelte a nyakát és a derekára feszült... Szétnyílt a szoknya felhője s lábaihoz omolva bevilágította a sötétséget. Mikor kibomlott a hervadt ruhából, mely abban a percben, hogy nem volt rajta, rongydarabbá vált, felködlött előttem két lábszára.

Csak úgy rémlett, hogy látok, mert szemem alig működött már, nemcsak a fény híján, de mert megvakított szívem sötét erőlködése, életem lüktetése, gomolygó vérem minden rejtett sötétsége... Nem is tekintet volt az, mely a fenséges alak mozdulatait követte, inkább árnyékom, mely az övéhez tapadt...

S mélyről, mélyről zengett bennem a kiáltás: Az ölét!

Az ölét! Mit bánom kebleit, lábszárát, combját - annyit sem törődtem már ezekkel, mint a gondolataival, mint arcával, mely eltűnt a homályban. Az ölét akartam elérni, mint az üdvösséget.

Pillantásom, melyet görcsbeszoruló öklöm feszegetett, nehéz pillantásom az ölét kívánta. Törvényeken s ruhákon keresztül a férfitekintet úgy tör és acsarkodik az asszonyi nemiség felé, mint kígyó az odúja felé.

Ez a nő sem volt számomra más, mint a nemisége. Nem volt más, mint a rejtelmes seb, mely úgy nyílik szét, mint egy száj, vérzik, mint a szív és lüktet és vonaglik, mint egy hangszer. Illat áradott belőle, mindent betöltő - nemcsak ruháinak mesterséges illata - fanyar és nyers pára, hasonlatos a tenger szagához - a forróságnak és a magánynak és a szerelemnek és a belsőknek illata.