A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Szerkesztette: Kleinheincz Csilla és Roboz Gábor

Borítógrafika: © Havancsák Gyula

Borítótipográfia: Szabó Vince

Tördelés: Kühne Andrea

Copyright © Baráth Katalin, Buglyó Gergely, Dragomán György, Erdei Lilla, Farkas Balázs, Kiss Gabriella,  László Zoltán, Limpár Ildikó, Lőrinczy Judit, Markovics Botond, Molnár B. Gábor, Moskát Anita, Bogi Perelmutter, Rusvai Mónika, Sepsi László, Sümegi Attila, Sziács Viola, Tallódi Julianna, Veres Attila, 2018

© Gabo Kiadó, 2018

Elektronikus verzió v1.0

ISBN 978-963-406-744-3

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla, Roboz Gábor

TARTALOMJEGYZÉK

Moskát Anita: A mesterhazugság

Buglyó Gergely: Hét perc és egyetlen pillanat

Sziács Viola: Eleven kék

Rusvai Mónika: Égigérő

Gaura Ágnes: Árnyék

Tallódi Julianna: Féligaz

Lőrinczy Judit: Macskakövek

Baráth Katalin: Halzsíros legenda

Kiss Gabriella: Vendégség

Sepsi László: Brúsz

László Zoltán: Világvégék

Farkas Balázs: A nevetés íze

Sümegi Attila: Gúzs

Molnár B. Gábor: Ne etesd a trollt!

Veres Attila: Fekete talán

Erdei Lilla: A jégkorszak tanúi

Dragomán György: Kőasztal – Híd – Valhalla

Takács Bogi: Erdőszellem, erdőszellem

Brandon Hackett: Mesterséges istenek

MOSKÁT ANITA
A MESTERHAZUGSÁG

Moskát Anita 1989-ben született. Biológusként végzett, később szerkesztőként dolgozott Budapesten. 2007 óta a Delta Műhely (későbbi Írókör) tagja. Két regénye jelent meg: Bábel fiai (2014), Horgonyhely (2015). Jelenleg Irha és bőr munkacímű regényén dolgozik.

Régen már reggeli előtt öt-hat alkalommal hazudtam. Átgördültem Khao felére az ágyon, a füle körül göndörödő tincsek közé mormogtam, hogy:

– Aludj nyugodtan, még csak hajnalodik.

Máskor eldugtam a papucsát a kamrába, és amikor némán szitkozódva kereste mindenütt, rezzenéstelen hangon állítottam:

– Utoljára a konyhaasztal alatt láttam.

Néha pedig, ha szükséges volt, egy pohár buggyant tejet nyomtam a kezébe:

– Még friss, én is ebből ittam.

Naponta akár ötszázszor tudtam füllenteni. Ötszázszor simíthattam tenyerem a téglafalra, hogy a malter ne peregjen ki porcukorként. Ötszáz korhadt, bármelyik lépésre beszakadható lépcsőfok bírta még egy kicsit tovább miattam. Ha pedig egy-két igazi hazugságot is sikerült kiötölnöm, amitől Khao szemöldöke valódi fájdalommal rándult össze, azzal áltattam magam, néhány arasznyira feltartóztattam a város felé közeledő felbomlást.

Csak egy napig ne dolgoznál. Khao precíz, kecses ujjmozgással jelelt, amitől a dolgozni szó ökölcsapása nevetségesnek hatott.

Tudtad, miféle vagyok. Jelbeszédre váltottam én is, mert ez színigaz volt; a hangom a hazugságoknak tartogattam, ahogy pólyás korunk óta tanultuk.

Anyám gyakran felvitt a városfal legmagasabb tornyába, hogy megmutassa, miért tesszük. A felbomlás a gabonatáblák felett vibrált, sűrűn és feketén, akár egy seregélyraj. Félj tőle, mutogatta lassú jelekkel, hogy biztosan kövessem, félned kell, ha élni akarsz. Napról napra közeledik. Gyerekként ártalmatlannak láttam. A látóhatár peremén sistergett, olyan távol, hogy azt hittem, sosem ér ide, sosem kell majd kormot kiráznom a hajamból vagy a ruháim ráncaiból, az elöl hagyott ételen nem gyűlik fel pernyekéreg, nem merítünk fekete vizet a kútból, és bele sem gondoltam, hogy a városon kívül minden életet felfalt már. Pedig anyám figyelmeztetett. Egy nap arra ébredünk, hogy az ágyunk kettéreccsen, a takaró szálanként foszlik el, és sorra kerülünk mi is, a hajunk, a bőrünk, a szénként potyogó fogunk, meg a hozzám hasonló kislányok rózsaszín szájacskája, amellyel sikoltani se lesz időnk.

Az utolsó építészvizsgám napján a mesterek mutatták be nekem Khaót. Először göndör haja tűnt fel: mennyire szebben mutatna egy lányon, csak utána vettem észre, hogy néma. A torkán fehérlő hegek krikszkrakszai alapján gyerekkorában vághatták ki a hangszálait.

Megvagyok egyedül, jeleltem a mestereknek. Öklömmel kört írtam le a szívem körül, mintha fal mögé zárnám.

Nem pazarolhatjuk el az erődet. Szükséged van valakire, akinek hazudhatsz.

Khao óvatosan, csak a szemét mozdítva mért végig; megrándult az arca, ahogy a frissen kiérdemelt építészi csengőt felfedezte a nyakamban. Némaként nem remélhetett jobbat, ha nem akarta a falon kívül végezni, egy építészt kellett szolgálnia. Láttam a pillantásból, hogy fél. A családom híre megelőzött: nagyanyám mesterhazugsága építette a nyugati falat, anyámé pedig a város raktárcsarnokát; ekkora erőhöz igazi gonoszság kellett.

Ha nem akarsz férjet, lehet gyerek is, vont vállat az egyik mester. A gyerek jelére képzeletbeli csecsemőt dajkált karjában.

Ne! Az asztalra csaptam. Anya jutott eszembe, késpengényi szája, ahogy tenyerét az alapkőre szorítja, és megborzongtam. Gyereknek nem hazudok.

A mester beleegyezően vállat vont, aztán intett Khao felé.

Akkor sok boldogságot.

Furcsa volt először együtt hazamennünk. Arra számított, egy építész otthona stabilabb lesz, de nálam is ugyanúgy lepotyogott a vakolat, ujjait pőre téglákon futtatta végig. Megfeszített vállal járt, mintha ütéstől tartana. Hazudnom kellett neki. Erre képeztek ki, ez volt a város érdeke, egy pillanatig se lett volna szabad szánnom őt. Mégsem bírtam hozzákezdeni. Szerettem volna, ha ellazul, mintha bizonygatni akarnám, nem kell tartania tőlem – ami máris hazugság volt, mind közül a legnagyobb.

Kérdezgetni kezdtem Khaót, a férjemet. Arról mesélt, hogyan veszítette el a hangját.

A szülők felelőssége, hogy rácsapjanak a fecsegős gyerek szájára. Még mindig érzem anyám tenyerének csattanását az ajkamon, valahányszor fennhangon akarnék igazat mondani. Khao szülei nem voltak ilyen gondoskodók. Elnézték a csacsogását, nem zavarta őket, hogy szavaitól kilyukad a kancsó, és forró tea szivárog belőle, hogy a be nem álló szája miatt lyukas cipőben sántikál haza, melynek sarka igazságtól foszlott el. Ötéves lehetett, amikor annyira belemerült egy történetbe, hogy leszakadt felette az ereszcsatorna. Ő megúszta ijedséggel, a mellette álló kislány koponyája viszont berepedt, akár a lágy tojás.

A szüleinek nem maradt választásuk. Khao veszélyt jelentett a városra. A bírók sosem dühből ítéltek: miközben az orvos a szikét fertőtlenítette, siratták azt a férfit, akivé válhatott volna, aki felnőve hazugságok ezreivel tartóztathatta volna a felbomlást. Minden hang számított, azé is, aki nem elég elszánt hozzá, hogy építésszé váljon.

Nem vagyok jó másra, jelelte az asztalomnál. Tenyerét felém nyújtotta, mintha azt mondaná, tegyek vele bármit. Ez a kötelességem.

Tudom, biccentettem, de közben anyám mondása jutott eszembe: nemcsak a hazugságot nehéz elszenvedni, hazudni se könnyebb.

– Nem foglak bántani – mondtam ki az elsőt. Pedig könnyen jött, mintha csak vállat vonnék.

– Örülök, hogy itt vagy.

– Jobb lesz így mindenkinek.

– Én is félek a felbomlástól.

– Csakis a városért teszem. Nem akartam építész lenni, nem én választottam.

Ó, dehogynem. A hazugságok mámorítóan záporoztak belőlem, a felszabaduló erő pedig ott vibrált ujjaim végén, akár a kitörni készülő szikrák. Ha egyszer rákezdtem, alig bírtam fékezni magam, az akadémián csodájára jártak, hogyan szavalom az egymásba fonódó hazugságkígyókat, akár egy himnuszt, szinte levegővétel nélkül, megállíthatatlanul, mintha anyámnak akarnám bizonygatni, hogy könnyű ez, olyan könnyű, mint a lélegzet. Khao csak figyelt. Megfeszült száján, ijedt szemén látszott, hogy a mesterek jól választottak: hiába tudta, hogy sosem fog tőlem igaz szót hallani, mégis belémart minden mondat. Túl érzékeny. Ezért veszítette el a hangját is, mert a lágyszívű anyja nem csapott a szájára, ha igazat beszélt, és ez a gyengeség teszi tökéletessé, hogy egy nap létrehozzam vele a mesterhazugságom.

Kimerülésig hadartam, homlokomról izzadságot töröltem le. Forró olajként csipkedte ujjaimat a mágia. Abbahagyhattam volna, abba kellett volna hagynom, de nem bírtam. Be akartam fejezni, amit elkezdtem.

Khao szeme láttára a kandallóhoz léptem. Kihúztam a parázsból a piszkavasat, áthevült végével felé nyújtottam.

– Tessék – mondtam a tekintetét tűrve. – Már kihűlt.

Egy pillanatra mintha hezitált volna. Aztán felülkerekedtek rajta a tanultak: lendülettel, teljes marokkal ragadta meg a vasat, mire úgy kezdett ordítani, hangszálak híján valami csettintésszerű, ropogó kattogással, hogy egy pillanatra még a felszabaduló erőt se vezettem a falakba, csak bámultam a narancsosan izzó fémet az ujjai közt.

A régi építészek munkája dicsőséges volt. A város nyolcszögletű gránit origókőből bomlott ki, az első mesterhazugság bezárt erejéből, mint egy tavirózsa. Az origópalota tornyainak árnyéka napóraként vetült az utcákra, foncsorozott tükrei akár a legtisztább ég, termeiben órákig lehetett bolyongani a hegyikristály csillárok alatt. Mára csupán a főfal maradt belőle. Egy-két kupac törmelék, üvegszilánkok. A koronázási csarnok maradványa életveszélyessé vált, ahogy a legtöbb ház is, a félig beomlott emeletek és rozzant balkonok.

Az én munkámban semmi dicsőséges nem maradt. Összedőlt lépcsőket mentettem meg, ha egy család a ház emeletén ragadt. Beroskadt kamrákat egyenesítettem ki, mint egy horpadt poharat. Lyukakat foltoztam be tetőkön, kidőlt ajtókat javítottam meg. A nagyobb feladatokra Khaót is magammal vittem, máskor a lakóknak suttogtam hazugságokat: hogy nem kell félni, hogy szívesen segítek, hogy minden rendben lesz. Nem hálálkodtak sokáig. Ha az utcán meghallották a nyakamban lengő építészi csengőt, lesütött szemmel átoldalogtak a túloldalra, kezüket a gyerekek fülére szorították, én meg dühös vigyorral kiáltottam utánuk:

– Legyen szép napotok! Éljetek soká!

Megint találtak valamit! Khao berontott a szobába, fürgén mozgó ujjakkal jelelni kezdett. Az asztalra csapott, hogy figyeljek már, aztán megismételte. A keleti kapunál.

Nem tetszett az izgatottsága. Lassan kortyoltam egyet a teámból, csak utána néztem rá.

Biztos vagy benne?

Persze! Mindenki oda tart. Gyere már, gyere!

Minek?

Azt mondják, a felbomlásból jött. Látnunk kell!

Megragadta a karom, és már húzott is ki a koromtól szürkés utcai fénybe. Öt év házasság nyomott hagyott rajta; csuklótól könyékig hegek borították, fás tapintású, kérges-fehér bőr.

Tényleg tömeg gyűlt a keleti kapunál. A városiak általában kerülték egymást, egy utcában legfeljebb egy-két család lakott, ha pedig összedőlt az otthonuk, választottak másikat a lakatlanok közül. Családon belül hazudtak – aprókat, kevésbé megtervezetteket, mint egy építész, és az erő is akaratlanul távozott belőlük, még egy széttört téglát se tudtak összeforrasztani vele –, de más hazugságait nem akarták hallgatni. Most viszont nők és férfiak érkeztek mindenfelől. Arcuk elé muszlinsálat kötöttek, hogy kevesebbet nyeljenek a koromból, néhányan szurokszínűt köptek zsebkendőjükbe. Az anyák szoknyája körül lődörgő gyerekek szájpecket viseltek, nehogy elkottyantsanak egy-egy igazságot.

Fojtott hangon beszélgettek, túl türelmetlenek voltak a jeleléshez.

– Közénk való. – Ami azt jelentette: nem közénk való.

– Bentről jöhetett. – Vagyis szerintünk kintről jött. Ami lehetetlen: semmi sincs odakint, csak a felbomlás tölcsérként pörgő, kavargó pernyefellege.

– Még él – mondták, amitől összeszorult a torkom. Tehát halott.

Utat törtünk köztük Khaóval. Egy test feküdt a porban, arccal fölfelé: a felbomlás lemarta róla a húst, csupasz koponyája megfeketedett. Hajából pár szál fonnyadt tincs maradt, akár a kóró. Ruhája idegennek mutatta: évtizedek óta nem talált a városban senki annyi marhabőrt, hogy abból egy öv kiteljen. Nyakában, mint egy fatörzs koncentrikus évgyűrűi, rézláncok csüngtek, pedig úgy tudta mindenki, elporladt minden rezünk.

A felderítők találták, jelelte Khao. Olyan sietve mutogatott, hogy alig tudtam követni. Itt halhatott meg a fal előtt. Szinte ideért. Látta a várost, talán több napi járóföldről, ide tartott. Vannak kint mások is! Lehet, hogy egy egész város!

A felbomlásban senki sem élhet túl ilyen sokáig, válaszoltam, mire Khao ellökte a kezem.

Ez is egy jel. Ne csináld már, nem lehetsz vak!

Sose láttam ilyen izgatottnak. Otthon minden mozdulata lassú és megfontolt volt: az asztal mértanilag pontos közepére helyezte a poharat, nehogy leessen; egyetlen apró ujjlenyomatért lesúrolta az egész tükröt. Most viszont kipirult, ide-oda cikázott a tekintete. Ha megkímélték volna a hangszálát, tiltott igazságok csusszantak volna ki a száján.

Szemkontaktust keresett a tömeggel. Néhányan kókuszdióhéjból és vattából tákolt sisakot viseltek a magasból potyogó törmelék ellen, mások befáslizták karjukat, amelyet talán már a felbomlás rágott égett pergamenszerűre.

Khao ököllel többször rásújtott a kapura, míg végre felé fordultak. Mutogatni kezdett.

Először a fények. A fény jelénél sugarakat rajzolt homloka fölé. Emlékeztek rá?

Talán nem is tudták a nevét. Legtöbbször földre sütött szemmel járt mögöttem, mintha szégyellné némaságát. Azt hittem, senki se fog figyelni rá. De Khao most erősebbnek tűnt. Mintha korábban csak függönyön keresztül láttam volna, a hazugságaimtól fátyolosnak.

Három éjen át jelzett a fény, mint egy világítótoronyé. Ha a felbomlásban senki sem éli túl, ki gyújtotta volna meg a viharlámpát? Ki akart volna jelezni nekünk?

Mormogás futott végig a többieken, mintha azt mondanák, folytasd.

Aztán a galamb. Ujjaival röppenő szárnyakat imitált. Hogy került ide egy galamb, ha már nincs odakint semmi?

Gyerekkoromban láthattak utoljára madarat az akadémia kalitkáiban. Azóta kipusztult mind, a felbomlás az ő tüdejükbe jutott el legkönnyebben. Harminc év után viszont valóban berepült egy a városba. A néhai üvegfúvó csarnok kupolájában verdesett freskótól freskóig.

Két jel, számolta Khao. És most itt a harmadik. Tudom, hogy elvileg nincs odakint semmi, de talán… Szavakat keresve hárfázott a levegőben. …egy menedék. Létezik egy menedék a felbomlásban, ami nem pusztul el, ahol élnek még emberek. Talán erősebb a városfaluk, vagy megtanulták szűrni a levegőt, talán mi is…

Megráztam a nyakamban viselt csengőt. A csilingelésnek hatalma volt: hiába nagyanyám, anyám vagy az én hazugságaimnak híre, a tömeg egy emberként fordult felém. Khao ujjai belefagytak a szavakba. Félbe kellett szakítanom. Nem az zavart, amit mondott, hanem ahogyan mondta, azzal az idegen ragyogással, amit öt év alatt egyszer se láttam, és ez megrémített.

Nincs odakint semmi, fordultam a többiekhez. Összevont szemöldökkel, pattogó mozdulatokkal magyaráztam. Csak hamu, amit, ha belélegeztek, reggelre halottak vagytok. Ezt akarjátok? Csak halál van odakinn, semmiféle menedék. Menjetek haza, gyerünk! A testet majd megvizsgálják a mesterek.

Khao arca fájdalmasan facsarodott össze; ezt a pillantását ismertem, a saját könyökébe mélyedő ujjakat, az elfojtott tiltakozást. Mégis, ahogy a tömeg izgatott jeleléssel oszolni kezdett, tudtam, hogy ő nyert. A falról észlelt fények és a beröppent galamb után éledező gyanakvás most igazi reménnyé változott. Beeszi magát a gondolataik közé, úgy hajtják álomra fejüket, hogy menedékről és kiútról ábrándoznak, egy biztonságosabb városról tiszta levegővel, több élelemmel, ahol nem pusztít el mindent a felbomlás.

Meg kellett volna köszönnöm Khaónak. Minden készen állt a mesterhazugságomra.

Khao eleinte azt hitte, az akadémia tanított meg hazudni. Valójában az anyám volt.

Aznap ismertem meg az igazi arcát, amikor a raktárcsarnok összeomlott. Tizenkét éves lehettem, a mesterek könyörögve jöttek hozzá, hogy fordítsa vissza a károkat. Csukott ajtó mögött, órákig alkudoztak, aztán anyám közölte, hogy szüksége van rám. Összepréselt szája akár egy penge éle; eszembe se jutott, hogy a mesterhazugságára készül.

Ha nem építjük most újjá, elvész az anyag, magyarázta útközben. A törmelék már elkezdett pernyévé alakulni. Az élelemre is átterjed, hamuvá pereg a liszt, pedig ezzel a készlettel évekig ellehetünk. Meg fogjuk fordítani, ne félj. Az igazság szétszakította az anyag részecskéit, de kellő hazugság összetartja majd.

De hát ki tette?

A merénylő. Ők így mondják.

A raktárból alig maradt valami; földig omlott falak, beszakadt tető és felborult oszlopok. A merénylő itt dolgozott. Egy zsák lisztet cipelt, amikor valami jelentéktelen igazság csúszott ki a száján – talán egy bók, talán csak annyi, szép időnk van –, amitől szakadás keletkezett, és a liszt csorogni kezdett a lába elé. Talán arra gondolt: ez a lyuk a szívén is keletkezhetett volna. Akkor a vér csorogna így a szövetek közé. Pánikba esett, és ordítani kezdett, hogy mind meg fogunk halni, a felbomlás elől senki se menekülhet, félek, nagyon félek, nem akarok meghalni, és a társai hiába próbálták leteperni, hogy betömjék a száját. Ekkora igazságot egyetlen építmény se bírt volna ki. Harminc ember maradt a romok alatt.

Anya körbejárt, belemarkolt a morzsalékba. Ahogy ujjai közül kipergette a sittet, a tégla fekete pernyévé foszlott. A mesterek kiszabadították neki az alapkövet; a raktár eredeti építőjének szignója sértetlen volt.

El kell mondanom neked valamit, kezdte jelelve anyám, és letérdelt az alapkőhöz, tenyerét rásimította. Nagyon-nagyon figyelned kell, érted?

Ahogy jobban körülnéztem, rozsdabarna vért vettem észre a homokon. Olyan gyorsan hívtak minket a merénylet után, hogy talán a holttesteket sem ásták ki a falak alól.

– A lányom vagy – kezdte anya fennhangon.

Persze, válaszoltam jelelve.

– A lányom vagy, Minna.

Nem értettem, miért mondja, ez természetes. Ő nevelt fel, ő a legrégebbi emlékem, ahogy nyakába vesz az erkélyen, mintha óriás lennék, és az égig nyújtóznék, neki jeleltem először, hogy anya. Értetlenül ráztam a fejem. Csak akkor jöttem rá, mi történik, amikor a téglák megremegtek. Talpammal éreztem a vibrálást, a padló részecskéi meghajoltak ereje előtt.

– Én szültelek téged – folytatta. – Emlékszem a szívdobogásodra.

– De hát…

– Cssss! – Tekintete viharosan lobbant. Hallgass! – Te vagy a kicsi lányom.

– Nem igaz. – Kétségbeesetten ráztam a fejemet. – Nem teheted ezt, nem igaz!

És akkor mély levegőt vett, hogy teljessé tegye a mesterhazugságát:

– És nagyon szeretlek.

Annyiszor jelelte korábban. Sosem gyanakodtam, hogy hazudik. Amit mutogatnak, annak igaznak kell lennie, ezt hittem, de akkor még nem ismertem a hazugságok sokféleségét. Még nem hallottam róla, hogy építészek mesterhazugságot készítenek elő, és hányan vesznek magukhoz idegen gyereket, vagy cserélik el a sajátjukat a szülés után, hogy hazudhassanak nekik.

Akkor csak oda akartam rohanni hozzá, hogy megöleljen. Hogy olyan legyen minden, mint esténként, amikor mandulát pirítottunk a tűzhelyen, és az origópalota stukkóiról mutatott régi rajzokat. De helyette ő a raktárra koncentrált. Az igazság romboló erejét csak hazugság fordíthatja meg: ezúttal a téglák visszafelé estek, fordított röppályán az ég felé, hogy az összeomlott falak lassan kiegyenesedjenek, a tetőgerenda újra cserépszirmokat virágozzon, a porrá omlott oszlopok pedig kinyújtóztak, mint egy napfény felé forduló növényszár. Én pedig csak álltam a felfelé mozgó törmelékesőben, és hiába minden bizonyíték, azt jeleltem, hazudsz, hazudsz, hazudsz.

Miután a holttestet elszállították a keleti kaputól, a mesterek behívattak az akadémiára.

Egy kupolás épület makettje állt előttük az asztalon. Papírból hajtogatott, tölcséres-ereszes gyűjtőrendszert terveztek az esővíznek, ablakai lőrésnyiek voltak csupán, hogy a szél minél kevesebb pernyét hozhasson be. Bunkernek tűnt, nem otthonnak.

Meg tudod építeni?, kérdezte az egyik mester, és körmével a nyakában viselt csengettyűt kocogtatta.

Évtizedekig kihúznánk odabenn, tette hozzá egy idős asszony, aki tövig vágta a haját, hogy a korom ne üljön meg benne. Felhajtotta a makett tetejét, és magyarázni kezdett. Kevés fény jutna be, de ezeken a tetőablakokon, ezekkel a tükrökkel akadna annyi, hogy ne őrüljünk meg.

Idekint meghalunk, tette hozzá egy harmadik mester, akinek hüvelykujja egy felelőtlen, régi igazmondástól elfertőződött és elhalt. Odabent van még egy kevés esélyünk.

Most tízből kilenc ház lakatlan. Ha egy összedől, továbbállunk egy következőbe. Ez viszont összefogna mindenkit, nem elszórtan élnénk a városban, és az építészek is jobban meg tudnak védeni egyetlen otthont, mint ezer különbözőt.

Nos, mit szólsz, Minna?

Azt akarták, én építsem meg. Ahogy nagyanyám felhúzta a nyugati falat, hogy védje a várost a felbomlástól, és ahogy anyám engem felhasználva újjáépítette a raktárt, úgy most az én mesterhazugságom kellett hozzá, hogy a város egy kicsit lassabban pusztuljon ki. Sorvadás lesz ez is, csak vastag szarkofágban, napfénytől elzárva.

Már nekiláttam a mesterhazugságomnak. Meg tudom építeni.

A mesterek megkönnyebbülten sóhajtottak fel.

Erősebb voltam náluk, tudták ők is. Egyikük nevéhez se fűződött komolyabb építmény, pláne nem bírtak volna origókövet készíteni, ahogy a régiek. Ők csak az anyámhoz és hozzám hasonló építészeket irányították, hogy elég rafinált hazugságokat tervezzünk.

Tizenkét éves koromban ismertem meg őket. Miután anyám elszabadította tizenkét évig érlelt mesterhazugságát, egy percet se akartam a házában tölteni. Beálltam tanoncnak az akadémiára – de távozás előtt még minden tárgyát a kezembe fogtam, az ékszeres ládát, a faragott támlájú széket, a cserépedényeket, és addig sziszegtem igazságokat, míg fel nem bomlott mind. Egy kupac hamut hagytam ott neki.

Gondolhattam volna az akadémiára új otthonként. De a mesterekben nem bölcs tanítókat láttam, csak zsarnokokat, akik kipréselték az építészeikből a mesterhazugságokat. Anyám is ott ülhetett volna köztük, a raktárcsarnokkal kiérdemelte. Ő viszont a hazugságokhoz értett, nem a parancsolgatáshoz – úgy mesélték, kenderkötéllel ment elébe a felbomlásnak.

A fényt tükrökkel csináltam, mondtam. Hinni akarnak valamiben, ezért elfelejtik, hogy a tenger kiszáradásakor az összes világítótorony is felbomlott.

A mesterek bólintottak.

A galambokat az utolsó pincében tartott kalitkából engedtem ki. Tizenöt évet készültem rá: el kellett hitetnem mindenkivel, hogy kipusztultak. Pincében, vastag fal mögött neveltem őket, hogy burukkolásuk ne hallatsszon ki az utcára. A holttestet bőrrel és rézzel öltöztettem fel, az utolsókkal, amiket a városban őriztem, miután elterjesztettem, hogy nincs több. Tele vannak reménnyel, amiből építeni tudok majd.

És a férjed?, kérdezte a csutkára vágott hajú mesternő.

Mi lenne Khaóval?

A neve említésére rosszallóan mosolyogtak össze, mintha ők előre tudták volna.

Ő a gyengéd, édesem. Az elmúlt években közel kerültél hozzá. Ha befolyásol a feladatban, ha elfelejted, miért kaptad magad mellé…

Nem felejtem el. Ahogy nagyanyám, majd anyám, én is létrehozom a mesterhazugságom.

A mesternő elkapta a karomat. Villámokat szóró tekintettel rászorította kezem a makettre. Satuba préselte a csuklómat, míg ujjaim alatt behorpadt a papír, a szarkofágépület kupolája.

Mondd ki hangosan, jelelte. Mondd ki hangosan, hogy mindent megteszel a városért.

Tudni akarta, igazat szólok-e. Mert ha igen, a makett elporlik érintésem nyomán.

– Akármit is teszek, a városért teszem – közöltem.

A papírmasé épület pedig kártyavárként roskadt össze.

Gyűlölnünk kellett volna egymást. Legalábbis Khaónak gyűlölnie kellett volna engem, ha már napi ötszázszor hazudtam a szemébe. Az építészek mellé adott társak nem örökre szóltak, legjobb esetben tíz évet bírtak ki. Hinniük kellett akkor is, ha tudták, hogy hazudunk, erre képezték ki őket, és ebbe előbb-utóbb beleroppantak. Néhányan forró olajat öntöttek a fülükbe, hogy megsüketüljenek. Mások negyven késszúrással végeztek az építészükkel.

Khao másmilyen volt. Miután az első találkozásunkkor megégettem a piszkavassal, hideg vizes ruhával borogattam a kezét egész éjszaka. Emlékezhetett volna arra az egyetlen pillanatra, amikor bizalommal ráfogott az izzó fémre, de ő inkább arra az átvirrasztott éjszakára emlékezett, amikor nem hagytam magára a fájdalmával.

A városért teszed, mondta később, amikor rákérdeztem, miért nem haragszik. Bár attól még nem kevésbé szörnyű.

Jobban dühített a megbocsátása, mintha álmomban próbált volna megfojtani. Ennyire nem lehetett jámbor, ennyire tökéletes áldozat, aki kérdés nélkül hajtja fel a romlott tejet, hogy aztán három napig hányjon tőle. Mintha még mindig a miatt a kislány miatt akart volna vezekelni, akit az ő száján kicsúszó igazságok miatt ütött agyon a leszakadó eresz.

Aztán valami megváltozott. Senki se kötelezett minket, hogy a hazugságokon kívül egy percet is együtt töltsünk, de hónapok, majd évek alatt megszoktam néma jelenlétét. Árnyék volt, de kellemes, és az otthon része. Néha megmasszírozta a talpam, ha beléállt a görcs, én pedig közös reggelihez terítettem, ha korábban ébredtem. Apróságoknak hittem. Elfelejtettem, hogy anyám után először töltöttem együtt huzamosabb időt egy másik emberrel, és ha Khao házon kívül járt, éreztem a hiányát, mintha valami viszketne a lapockáim közt.

Néha lefeküdtünk egymással. Könnyű volt ilyenkor hazugságokat suttogni, hogy kívánom őt, hogy szép a teste, hogy nekem is jó. Ő ilyenkor is meghunyászkodott, csak feküdt a hátán, hagyta, hadd tegyek vele bármit – fanszőre göndör volt, akárcsak a lányos haja, csípője horpadt, mintha nem én lettem volna az első, aki bántja –, és ahogy előre-hátra mozogtam rajta, ösztönösen használtam ki a helyzetet, ahogy anyám is tette, hisz erre neveltek:

– Szeretlek – mondtam hangosan.

Egy pillanatra elhitte. Ellágyult az arca, fekete szemöldöke kisimult, ahogy örömféle suhant át rajta. Utána döbbent rá, hogy hazugság ez is, a legkiszolgáltatottabb pillanatban.

Sajnálom, jeleltem fürgén, és máris építeni kezdtem, hogy a nemrég beszakadt ablak lifegő zsanérját kiegyenesítsem, így a falra szorítottam kezem. Mindig olyan könnyen jött: a hazugság csupán egyben tartotta a részecskéket, vonzotta azt, ami amúgy is összetartozott. Most mégsem működött. Repedések szaladtak szét tenyerem körül. Öt sugárban ujjaimról, akár a korbácsütések, melyek kettéhasították a téglát, és malter pergett a lepedőre. Sosem láttam még a kezemet rombolni.

Khao gúnyos mosollyal horkantott fel. Csak nem?, kérdezte, és amint kigördült alólam, rám se pillantva öltözni kezdett. Hát mi ütött beléd, Minna? Jelentenem kellene a mestereknek.

Nem tudtam felelni. Ott ültem döbbenten, ölembe ejtett tenyeremre meredve, és nem értettem, hogyan történhetett.

Khao már csomagolt, amikor hazaértem. Máskor mindent leheletfinoman fogott meg, mintha a tárgyak eltörhetnének az érintésétől, most viszont lendülettel dobált be gyufát, takarót, kést a hátizsákba.

Begörbített ujjammal koppintottam az asztalon. Amikor végre felnézett, azt jeleltem:

Mi a fenét művelsz? Hová mész?

Megrebbent a szempillája. Talán anélkül akart kiszökni a házból, hogy elköszön.

Expedíciót szervezünk a felbomlásba. Megkeressük a várost, vagy a világítótornyot, vagy bármit, ahol odakint emberek élnek.

Ezt te találtad ki?

Tartottunk pár gyűlést az elmúlt időben.

Gyűlést? És te el akarsz menni erre az… expedícióra?

Tudnunk kell, mi van odakint. Ez az egyetlen esély, hogy megmeneküljünk.

Az egyetlen esélyünk a kupolás, tömör falú, szarkofágsötét épület, amely nyer nekünk pár évtizedet, amíg berágja magát a felbomlás. De nem árulhattam el neki, mert akkor be kellett volna vallanom, hogy a fényt, a galambot és a holttestet is én hamisítottam, hogy kiteljesítsem a mesterhazugságom.

Rátenyereltem a hátizsákra.

Nem mész sehová. Nekem adtak a mesterek, hogy használjalak. Ez a kötelességed.

Majd kapsz másik társat. Nem mindegy?

Ha kimész, meghalsz.

Az asztalra csapott, rám akart förmedni, de hangszál híján csak nyikorgó neszezésre telt. Sosem ellenkezett velem korábban. Sosem tűnt ennyire elevennek, csak aznap a kapunál, amikor a holttestet találtuk. Legszívesebben a hajánál fogva ragadtam volna meg, hogy nem erre tanították.

A város tulajdona vagy. Nincs jogod…

Legalább egyszer legyen hasznom! Ujjai döftek, mint a kés. Azt hiszed, élvezem, hogy csak arra kellek, hogy megmarkoljam a forró piszkavasat? Szerinted ez elég nekem? Ha süket is lennék, és nem hallanám a szépen megszerkesztett hazugságaidat, rég kikergettek volna a falon túlra! Miért ne mehetnék magamtól? Miért ne tehetnék egyszer valamit azért, mert így akarom, és nem azért, mert erre utasítanak a mesterek, vagy erre utasítasz te?

Ha nem engedelmeskedsz…

Száműznek a városból? Mondj valami ijesztőbbet! Mert nekem nincs ijesztőbb annál, hogy itt kuksolok, és várom, hogy a felbomlás végezzen velünk.

Öt év dühe zakatolt benne. Azt hittem, a hazugságok átfolynak rajta, mint egy szitán, de mind lerakódott, akár a mész.

Nem én akartam így, jeleltem, de már el se tudtam dönteni, igazat mondok, vagy hazudok. Hiszen direkt ültettem el bennük a gondolatot, hogy létezik odakint valami. Tudtam azt is, hogy Khao önként jelentkezik majd: épp elégszer éreztettem vele, hogy semmi másra nem való, szítottam a dacát. De őszintén nem akartam elengedni, és a legkevésbé se akartam, hogy meghaljon. A felbomlás smirgliként csiszolja le róla a bőrt, tüdejét ragacsos szurok tölti ki, és addig bolyong a szürke fellegek közt, míg rádöbben, hogy nincs se másik város, se kiút.

Meghátrálhattam volna. Anyám is eltitkolhatta volna örökre, hogy a mesterektől kapott újszülöttként. Nagyanyám is dönthetett volna úgy, nem rendezi meg a saját halálát anyám hétéves korában, és nem tér vissza döbbenetet keltve egy évtizeddel később. Én is figyelmeztethettem volna Khaót. De nem erre neveltek.

Megfogtam hegektől barázdált kezét.

– Sosem akartam, hogy meghalj – mondtam szárazon, a szemébe nézve. Körmönfont hazugság, csak a sosem éltette. De Khao túl zaklatott volt hozzá, hogy értse.

Fájdalomtól rándult össze az arca. És ahogy mindig is elterveztem, fogta a hátizsákot, és búcsú nélkül elment.

A legelső hazugságot a teremtő követte el. Ősanyagot vett tenyerébe, meggyúrta belőle a szárazföldet és a tengert, megformázta a fákat és az állatokat, majd saját képére elkészítette az embert is. Az ember friss volt és törékeny, megrémisztette a létezés. A teremtő félt, hogy kárt tesz magában, ezért megnyugtatásul azt suttogta neki: ne félj, hisz szeretlek.

Ez az első hazugság lett a világ alapköve. Egy hazugságot pedig újabbak követnek, ezer és ezer másikkal kell táplálni, hogy ne omoljon össze, akár egy kohó tüzét.

– Úgy örülök, hogy látlak!

– Milyen szép a kislányod!

– De jól nézel ki!

– Örülök a sikerednek!

– Csak téged szeretlek.

– Nem ismerem ezt a nőt.

– Nem akarok nélküled élni.

– Bízhatsz bennem.

– Minden rendben lesz.

– Így a legjobb mindenkinek.

Senki sem hazudott nálam folyékonyabban. Mintha énekelnék, mintha dal áradna belőlem, olyan lágy, akár egy pacsirtáé. Az én hazugsághimnuszaim.

Néha mégis elképzeltem, mi lenne, ha a városban mindenki hangszálát elmetszenék, mint gyerekkorában Khaóét. A sok néma, kattogó torkú, harákolva erőlködő teremtmény pedig soha többé nem lenne képes rá, hogy ennek a hazug istennek a kedvére tegyen.

Tizenöten indultak az expedícióra. A keleti kapunál értem utol őket; mind hátizsákot és bakancsot viseltek, izgatottan várták az indulást. Gyerekek ölelték meg az apjukat búcsúzóul. Nők vágták le a hajukat az utolsó pillanatban, és a copfot a férjük kezébe nyomták emlékül.

A mesterhazugságom egyszerű: miután a hamis jeleimet követve az expedíció elindul, várok két napot. Addigra mindenki halott lesz odakint – lehetnek bármilyen felkészültek, a felbomlás nem kímél senkit, lyukat mar húsukon, amelyből vér és zsigerek és pernye szivárog majd. Ekkor összehívom a városiakat, főleg annak a tizenötnek a családját, akik útra keltek, és hazudni kezdek, úgy, mint anyám aznap, amikor beismerte, hogy nem vagyok a lánya. Fennhangon mondom majd, hogy biztonságban vannak odakint. Hogy élnek, megtalálták a várost, mert sosem hamisítottam bizonyítékot. Több száz fájdalmas nyögés szakad fel abban a pillanatban. Több százan kívánják, bár én haltam volna meg. De senki se támad majd rám: csak nézik, ahogy megépítem a szarkofágot, ahol a gyerekeik felnőhetnek.

Ilyen egyszerűnek tűnt. Az utóbbi időben mégis egyre többet gondoltam rá, mi lett volna, ha anyám nem engedelmeskedik a mestereknek. Ha nem táplálja tovább a hazugságisten kohóját, és leéljük együtt az életünket mint anya és lánya.

Talán semmi se változott volna.

Talán minden másként alakul.

– Várjatok! – kiáltottam. A csengőmet rázva érkeztem a kapuhoz. – Várjatok még!

Döbbent arcok fordultak felém. Egy építész csak hazudni tud, mi másért nyithatja ki még a száját? Khao is felém fordult; meg sem ismertem összekötött hajjal, poros bakancsban.

– Ne menjetek. – Halkan szólaltam meg, szinte remegve. – Ne menjetek el! Nincs miért.

Azt hittem, a szavak üvegszilánkokként fognak ropogni a számban, és újra érzem anyám csattanó pofonját, mint kislányként, ha rám parancsolt, hogy jeleljek beszéd helyett. Mégis, olyan könnyűnek éreztem magam. Olyan felszabadultnak.

– Nem lesz odakint semmi. Se város, se menedék. Csak a felbomlás, ami végez veletek holnapig.

Az igazságnak meg kellett volna rengetnie a falakat. Recsegve-ropogva kellett volna a kapunak kidőlnie, dominóként borulnia a házaknak.

– Egyedül készítettem elő mindent. A fényt is, a galambot meg a holttestet.

Vártam a lecsapó mennykőt, az origópalota maradványának roskadását.

– Ez a mesterhazugságom.

Évekig terveztem, és most összedőlt. Talpam körül éreztem a föld reszketését, vibrált a macskakő. Távozott belőlem az erő, elpazaroltam a lehetőségemet.

A csoportban rám mutogattak, hazudik! Ha igazat mondana, lerombolná a várost! Életemben először őszinte voltam, mégse hittek nekem. Nem készültem fel rá, hogy bizonyítékot követelnek; legalább egy galambot hozhattam volna a kalitkákból a kétkedőknek.

Khao lépett ki közülük elsőként. Megállt előttem, barázdált tenyerét arcomra simította. Nem tudtam olvasni a szeméből, hiába az együtt töltött évek, mintha idegen nézett volna rám.

– Köszönöm, Minna – mondta.

Az első gondolatom az volt: olyan a hangja, akár a méz. Utána döbbentem rá, hogy ez lehetetlen. Öt éven át bámultam a torkán a hangszálait kimetsző műtét hegét. Öt éven át nem hallottam tőle egyetlen pisszenést se, hiába markolta meg az izzó piszkavasat.

– Semmi baj – mondta, amint arcomra kiült a döbbenet. – Te nem tehetsz róla, nem a te hibád. A mesterek így is büszkék rád.

Hazudik. Minden az én hibám. Igazat mond. Akkor ostoba.

A fejemet ráztam. Nem történhetett meg ismét. Újra kislánynak éreztem magam, aki nézi az anyját, amint a raktár padlójára tenyerel, hogy elmondjon neki valami fontosat.

– A szarkofág volt az utolsó remény – jelentette ki Khao. – Nélküle mind meghalunk.

A szégyenen és döbbeneten is felülkerekedett, hogy ennyi kiejtett igazság életveszélyes. Hallgass, jeleltem, majd a szájára szorítottam a kezem, mint egy rossz gyereknek. A szeme is mosolygott, amikor félretolta a csuklómat.

– Ennyi éven át hallgattam, gondolod, hogy elnémíthatsz?

Mesélni kezdett magáról. Vissza kellett fordítanom a mondatait, hazugságról igazságra, mire megértettem, hogy fiúként valóban nem tudott féket kötni a nyelvére. Az igazságai miatt az ereszcsatorna agyonütötte azt a kislányt, de abban a pillanatban, a rémület hevében kicsúszott a száján egy ösztönös hazugság – láttam az anyádat az apámmal! –, az eresz pedig a tető felé kezdett emelkedni, mintha fordítva esne, a kiömlött vér cseppenként fordult vissza a koponya felé, a szétforgácsolódott csont épülni kezdett, míg befedte a lyukat. A betapasztott sebre még a haj is visszasimult. A lány életben maradt. Néha zavarosan viselkedett, olyan érzése támadt, mintha elveszített volna valami fontosat, de élt, beszélt, lélegzett.

A mesterek még csak hasonlót sem láttak. Megrémültek Khaótól, szerintük egyedül a régi építészek tudtak így bánni az anyaggal. A felbomlás mindent pernyévé bomlaszt. Egy szétesett épületnek visszaadhatjuk a formát, de ami már hamuvá alakult, azzal tehetetlenek vagyunk. Néhányan viszont, ahogy Khao is, képesek bármilyen anyagot megformálni.

Akkor miért nem mented meg a várost?, kérdeztem, és legszívesebben megütöttem volna. Nem épített semmit. Ha annyira különleges építész, ennyi leleplezett hazugsággal legalább a szarkofágot felhúzhatta volna, ha már én elszalasztottam. Percek óta beszélt, és még a macskakő se remegett meg a talpunk alatt. Miért nincs mesterhazugságod?

Elővette a kulacsát a hátizsákból. Meglötyögtette benne a vizet, aztán felém nyújtotta.

– Tessék, nyugodtan ihatsz belőle. Semmi bajod nem lesz.

Átvettem a kulacsot, rákulcsolta az ujjaim. Mi bajom lenne? Ő sem kérdezett soha, amikor felmutattam az izzó piszkavasat, vagy megkínáltam a romlott tejjel, én viszont nem bíztam benne. Beleszagoltam a vízbe. Ugyanaz a savanykás, fémes szag, mint mindig.

Khao az expedícióra készült csoporthoz fordult, az őket kísérő családokhoz. Rengetegen jöttek ki a kapuhoz jó szerencsét kívánni.

– Az egész város vize biztonságos! – kiáltotta. – Igyatok belőle, és hosszú életetek lesz!

Moraj futott végig a tömegen. Fürge jelekkel tanakodtak, sokan előhúzták a kulacsukat. Egy nő bele akart kóstolni, hogy tesztelje Khao szavát, egy másik kiverte a kezéből. Hazudik, jelelték. Igazat mond, válaszolták, láttam ma reggel egy alakot a tárnáknál. Egy férfi ledugta a torkán az ujját, kétségbeesetten öklendezett a homokba. Nedves volt a szakálla, alig pár perce ihatott. Másvalaki megkóstolta a vizet, aztán sugárban kiköpte.

Khao mosolyából tudtam, hogy igaz. A tavak és folyók kiszáradása után megmérgezte az egyetlen tározót, ahonnan a víz a régi mesterek vezetékein át mindenhová eljutott.

Én elvettem tőlük a reményt, hogy odakint megmenekülhetnek.

Khao elvette a lehetőséget, hogy idebent egy hétnél tovább túlélhetik.

Együtt tettük. Khao már akkor segített, amikor a hamis holttestet látva felszította a kapunál a városiak reményét, és amikor én ma az igazsággal összedöntöttem azt, ő megadta a kegyelemdöfést. A végső elkeseredettséget. A teljes bukást.

A szemem sarkából láttam, hogy egy férfi lehajol valamiért. Azt hittem, a bakancsát fűzi szorosabbra, de egy követ markolt fel. Nem sokat tétovázott. Lendülettel célzott Khao homlokára, a jobb szeme fölé.

Khao megtántorodott az ütéstől. Döbbenten nyúlt a sebhez, nézte a tenyerén csillogó vért.

– A gyerekek élnek a legtovább – mondta a tömeg felé fordulva. Szédelgett, a szemébe csorgó vért pislogta ki. – Adjatok inni nekik, kis testnél lassabban hat a víz.

Talán a szülők támadták meg először. Az egyik pillanatban még ott állt mellettem, a másikban már körülfolyta a tömeg. Csak ütésre lendülő kezeket láttam, rúgáshoz hátrahúzott térdeket. Kétségbeesetten ráztam a csengőmet, hogy fejezzék be, figyeljenek rám, de nem hatott. A testek közti résen egy lány keze villant meg: ujjai Khao göndör hajába markoltak, úgy rántotta hátra, hogy a többiek üthessék.

Akkor éreztem meg, mihez kezd a felszabaduló erővel. Ott futott a macskakövekben, akár egy villám, egyetlen pont felé. Követtem, mintha legombolyított fonál forrását keresném, talpam alatt vibráltak a hazugságai. Nem építkezett. Azt hittem, a szarkofág kiemelkedő alaprajzát találom, ahogy a falak borostyánként nőnek, de csak egy ponyvával letakart tárgy volt. Letéptem róla a lepedőt.

Nyolcszögletű, fekete gránit. A kő hűvös, a csiszolás szabályos. Az építész szignóját nem ismertem fel, de csakis Khaóé lehetett. Origókő volt. Korábban az akadémia tankönyveiben láttam hasonlót, amikor a mesterek nevetve mutatták, úgyse tudunk ilyet készíteni.

Eltárolta minden szavát. Ekkora hazugságból pedig, amely egy városnyi embert gyilkos dühbe sodort, Khao bármit megépíthetett.

– Állj! – kiáltottam. Visszarohantam hozzájuk, nem érdekelt, hogy az igazság hasadásai roppannak a macskakőbe sarkam nyomán. – Elég! Készített egy origókövet! Engedjétek el!

Karokat fejtettem le róla, arcomba könyök vágódott.

– Egy origókövet! – Ordítanom kellett velük, a hajukat cibálnom. Hátunk mögött a városfal recsegve-ropogva végighasadt, porfelhő kavargott. – Csak ő építhet belőle! Megmenthet minket!

Addig kiabáltam, míg észrevették a kettétört falat, amely igazolta a szavaimat. Fokozatosan csillapodott a tömeg, helyet hagytak körülötte; ökölbe szorult kezük lüktetett, bütykeiken vér csillant. Saját szemükkel akarták látni az origókövet.

Végre megpillantottam Khaót. Mozdulatlanul feküdt a földön, felhúzott térdével hasát védte. Most már fellélegezhetett volna, mégis ott hevert mereven, feje köré kulcsolt karjával. Letérdeltem hozzá. Nyakára simítottam a kezem, mire megmoccant, vér buggyant a foga közül. Azt hittem, köhög, vagy felnyög, de nevetett. Felrepedt szája mosolyra görbült.

– Ne aggódj – mondta, és összerándult a fájdalomtól –, ha valamit megszoktam melletted, az a fizikai gyengédség.

Segítettem neki felülni, a házfalnak támasztottam. A hátizsákban kotorásztam rongy után; először lemostam a homlokát, aztán odaadtam neki a ruhát, hogy szorítsa rá. Megtaposott kezébe szilánkosan fúródott bele a körme, könyökét törött bordájához húzta. Vérző orrán át akadozva vett levegőt, mégis elégedetten figyelte a kő köré gyűlő városiakat.

– Építek egy origópalotát – mondta. A büszkeségtől hazudni is elfelejtett. Éreztem az igazság csipkedő szikráit a kezén, alatta ipszilon alakban hasadt meg a macskakő. – Egy egész várost, elhiszed?

Az origókő gondolatára belém mart a féltékenység. Sosem lettem volna képes megalkotni sem ezt, sem a mesterhazugságát. Úgy épült fel, akár a hagyma héjai, rétegről rétegre bomlott ki: a városnak szánt hazugsága, amelyért majdnem megölték, a nekem szánt szavak, amelyekért én gyűlöltem meg. És ő maga, aki még csak nem is néma, akit öt év alatt meg se ismertem. Játszott velem. Már amikor figyelmeztetni akartam az expedíciót az igazságommal, akkor is hazudtam: nem lesz odakint semmi – dehogynem, a városa. Egyedül készítettem elő mindent – ugyan már, hisz végig együtt tettük.

Egy új otthonért. Vajon hány meg hány város létezett, amelyből a felbomlás kergette el a lakókat? Egy origókőbe zárt hazugságot csak újabbak erősíthetnek meg, kicsíráznak belőlük a kerületek, növekednek a kupolás piacok és támpilléres hidak, csavaros szarvakat utánzó tornyok, a labirintusként fonódó utcák. De előbb-utóbb minden város hanyatlani kezd. A házak sorra omlanak össze, a pernye hóként ül az utcán. Az építészek próbálnak még hazudni, egyre többet, nagyobbat, szívbe markolóbbat, de addigra túlnőnek rajtuk a kerületek, túl sok hazugsággal kellene táplálni őket, többel, mint lehetséges.

Száz meg száz város. Száz meg száz mesterhazugság. Sosem fogjuk megtörni a kört.

Újra eljön a felbomlás, jeleltem Khaónak, hátha megérti. Ő azonban az origókőre figyelt, ahogy az emberek körülállják, áhítattal érintik meg a gránitot.

Hát nem csodálatos?, jelelte, aztán felsajduló ujjaival abbahagyta.

Figyelsz rám? Eljön a felbomlás, bármit teszünk. Ha megint hazugságra építünk, ugyanígy szét fog szakadni. Kell lennie valami más módnak, hogy…

– Félsz, hogy itt hagylak? – Véres szájával rám mosolygott. – Hiszen mindenkit magammal viszek. És ha lefektetjük a követ, a legjobb építészek közt rád is szükségem lesz. Azt szeretném, hogy tornyokat építs, fizikával dacoló házakat, mint a régiek. Együtt akarok veled építeni, Minna.

Anyám is tudta, milyen hazugság fáj nekem a legjobban. Ennyi év után Khao is rájött.

– Ugye velem jössz? Ugye együtt megcsináljuk?

Harminc éve nem szólaltam meg. Egyetlen szót se, mióta hallottam Khao hazugságát a kapunál. A hangszálam ép, a nyelvem sértetlen, mégsem bírok beszélni. Néha próbálkozom, ellazítom az állkapcsom, és tüdőből, mélyről akarom a szavakat kiszakítani, mintha gyöngyöt feszítenék ki egy kagylóból. De a torkomból csak tompa, recsegős kattogás hallatszik.

Nem énekelek többé himnuszokat.

A városból alig maradt valami. A régen több emeletes, belső udvaros házak szitaként engedik át a hamut. A felbomlás lecsiszolta éleiket, a lyukas tetőn át látszik az égen sötétlő méhkas-felleg. Árkok és üregek, embermagas pernye mindenütt.

Harminc éve, hogy Khao elment. A legtöbben vele tartottak, az ivóvíznél jobb érv nem kellett – mi, akik maradtunk, az egyre ritkább esők vizét gyűjtjük a háztetőkön. Fekete a pernyétől, gézen kell átszűrni, hogy iható legyen. Az eltelt évek alatt a legtöbben feladták, inkább követték Khaót. Innen is látszanak a városa fényei. Éjről éjre több világító pöttyöt fedezünk fel a távolban, és ilyenkor elképzeltem Khaót, amint égig érő tornyokat hazudik, vagy türkiz mozaikkal díszíti a padlót, mégsem kelek útra.

Egyszer visszajött értem. Bejárta a várost, a nevem kiáltotta. Azt mondta, nem halhatok meg itt, menjek vele. Aranyhalak úsznak az origópalota medencéjében, majd meglátom.

Figyeltem őt egy emeleti ablakból. Arca előtt muszlinsál a pernye ellen, könyöke alatt hegek térképe, amit én festettem rá. Egy pillanatra kaparást éreztem a torkomban. Ha nagyon akartam volna, talán vissza tudok kiáltani neki. Krákogtam, és valami megmoccant bennem: csak annyit kellett volna mondanom, itt vagyok, gyere fel, vigyél magaddal.

De tartogattam a szavaimat. Tartogattam harminc éven át.

A felbomlás senkit se kímél. Először a hajam fonnyadt el; érintésemre füstként oszlott el ujjaim közt. Aztán a fogaim: apró, szétmorzsolható széndarabok a tenyeremben. Csontom minden lépésre reccsen, akár az elöregedett gerenda, ha pedig az ég felé tartom kezem, a fény aranylón ragyog át a húsomon, mint egy golyók lyuggatta falon.

Az origókövet néhány napja pillantottam meg. Eltűnt fölüle a palota csarnoka, feltört a márványpadló. A nyolcszögletes, ősrégi gránit viszont sértetlen maradt, végigfuttattam ujjaim az eredeti építész kacskaringós szignóján. Gyilkosságot, árulást, gyűlöletet fizettek érte. Hazugságokat hallgatott századokon át.

Átfújt rajtam a szél, hamut sodort ki a testemből. Lefeküdtem az origókő mellé, tenyeremet hűs felszínére szorítottam.

Életemben először mesélni kezdtem az igazságról.

BUGLYÓ GERGELY
HÉT PERC ÉS EGYETLEN PILLANAT

1980-ban született Debrecenben, és jelenleg is itt él feleségével és három gyermekével; kutatóorvosként dolgozik az egyetem Humángenetikai Tanszékén. A közöség előtt egy YA-fantasy trilógiával, az Onival mutatkozott be (Szürke vér, A Néma Város, A bábu és a Talizmán). A regényeken kívül novellákat is szívesen ír, és bár sokféle zsánerben kipróbálta már magát, leginkább a fantasy és a horror áll közel hozzá. Az írás mellett a legkedvesebb időtöltése a sógi, azaz a japán sakk.

– Idenézz, csontváz van a szekrényben! – kiáltott Brutus Rib, és újabb rúgással tuszkolt beljebb az öltözőszekrényembe, miközben egyre több csontváz jött oda bámészkodni. – Mi van, Tom, ennyit tudsz? Vagy ez már a csontritkulás?

Hátralendítettem a karom, de csak annyit értem el, hogy bevertem a singcsontom az öltöző vasajtajába, amit Brutus könnyedén rám is vágott.

– Tudod, kivel szórakozz! – ütlegeltem az ajtót, de hiába, nem bírtam kitörni a szekrényből. Inkább befogtam a hallójáratomat, valamelyest kiszűrve Brutus diadalüvöltését és a lányok fojtott vihorászását a folyosóról. Megcsattogtattam az állkapcsom, hogy lehiggadjak. Gondolatban szokás szerint megesküdtem, hogy ezért megfizet a srác, ám a nagy ötlet még váratott magára.

– Mr. Rib – hallottam Skull tanár úr hangját –, azonnal eressze ki Mr. Spine-t a szekrényéből! Jegyezze meg, egy igazi csontvázharcos tiszteli a bajtársait! Gondoljon bele: mi lesz, ha Mr. Spine harcol majd a maga oldalán, amikor a Holtak Serlegét őrzik?

– Akkor ráborítom a srácot a kalandozókra. Tutira megbénulnak majd a csontzáportól.

Szorult helyzetem dacára eltöltött a káröröm: Brutus hibázott.

– Nos, Mr. Rib – mondta a tanár kimérten –, látogasson meg az irodámban a délutáni pihenője helyett. Ezzel a harci szellemmel megérdemel egy kis külön kiképzést.

Máris kezdtem jobban érezni magam. Ezúttal legalább nem én voltam a folyosóról beszűrődő vihogás célpontja – ráadásul az egyik hang Shelley-Jo Fibuláé volt, úgyhogy Brutus most biztos szívesen elásná a csontjait szégyenében.

Skull aznapi küzdőtechnika-óráján Brutus a tábla helyett az ablakot bámulta, szándékosan köhögött, hogy zörögjenek a csontjai, és ha a tanár felszólította, úgy tett, mint akinek bogár fészkelt a hallójáratába. Egyszóval megtett minden tőle telhetőt, hogy kifejezze sértettségét, de mivel máskor is nagyjából ugyanígy viselkedett, a tüntetése nem volt különösebben látványos.

Úgy tűnt, Skull tanár úr sem törődik vele, inkább a motiválásunkra helyezte a hangsúlyt. Megigazította a koponyájába vert szögeken nyugvó szemüvegét, és ünnepélyesen végignézett rajtunk.

– Ez az évfolyam még nagy dolgokat fog véghez vinni. Érzem a csontjaimban.

Vajon a korábbi osztályoknak is ugyanezt mondta? Szívesen rákérdeztem volna.

– Gyorsan ismételjük át az alapokat – fogott bele. – Ki tudja megmondani, miért tanulunk a Csontképző Akadémián?

Jane Clavicle máris jelentkezett.

– Azért, hogy jól szolgálhassuk teremtőnket, a Boszorkánymestert, akinek érintése nyomán a halott csontokba lélek költözik.

– Jól van. Hogyan szolgáljuk őt?

A lány koponyája oldalra billent az atlaszcsigolyán: látszott, hogy túl könnyűnek találja a kérdést.

– Megtanuljuk a harc fortélyait, és amikor készen állunk, elhagyjuk az Akadémiát, hogy az Artefactumot őrizzük.

– Helyes. – Skull bólintott, szemüvege elcsúszott a szögeken. – Mi a jelenlegi Artefactum?

– A Holtak Serlege. Nem tudjuk, hogy néz ki vagy mire képes, de azt igen, hogy a kalandozók bármikor eljöhetnek érte.

Megcsikorgattam hiányos fogsorom. A Holtak Serlege nem lehetett valami nagy szám: az idén már többször is jártak kalandozók a Boszorkánymester várában, de a serleg egyiküket se érdekelte. Igazából a Csontváztorony környékére se tévedtek, és ennek őszintén örültem. Úgy hírlett, túl könnyű ellenfélnek tartják a csontvázakat, nem jelentünk számukra annyi kihívást, hogy megérje idejönni a begyűjthető tapasztalatért – na, ez viszont elég kellemetlenül érintett.

Skull tanár úr felemelte a hangját, kizökkentve a töprengésből.

– Ki tudja megmondani, mi a csontváz legfontosabb fegyvere a harcban?

– Öh… a bátorság? – Jane hangja ezúttal bizonytalanul csengett, és a tanár meg is rázta a fejét. Erre az egész osztály vad találgatásba kezdett.

– A kard!

– A létszámfölény!

– A mázli!

Skull egyik válaszra se bólintott rá. Amikor kifogytunk a tippekből, sokatmondóan megmozgatta az állkapcsát, és így szólt:

– A legerősebb fegyverünk a meglepetés.

Megvárta, hogy lecsillapodjon a moraj, aztán folytatni akarta, de Jane ujjpercei ismét a levegőbe lendültek.

– Hogyan lepjük meg az ellenséget, tanár úr?

– Erre nincs recept, kisasszony – nevetett Skull. – Figyelje a környezetét, és gondolkodjon a lehetőségeken.

Váratlanul egy hosszú lábú, fekete pókra mutatott, amely lázasan igyekezett hálót szőni Shelley-Jo Fibula táskája és széke közé.

– Nézzék például azt a gyorsszövő falkúszót – mondta. – Hogyan használnák egy kalandozó ellen?

Az osztály egyként kezdte bámulni a pókot – erre minden csontváz hajlamos volt, mert a kis élőlények látványától felködlött valami fura, de kellemes benyomás a saját múltunkból, a feltámadás előtti életünkből, amire már nem emlékeztünk.

– Ez csak Toby – dadogta Shelley-Jo. – Nem akartam behozni órára, de elbújt a táskámban, és…

– Semmi baj, Ms. Fibula – intette le a tanár, és óvatosan átvette a pókot a lánytól. – Kérek egy önként jelentkezőt! Legyen, mondjuk, maga, Mr. Rib.

– Jelentkezni? Mire? – kapta fel a fejét Brutus, aki több figyelmet fordított Shelley-Jo nyakcsigolyáira és habfehér lapockájára, mint a gyorsszövő falkúszóra. De hiába tiltakozott, a tanár kivonszolta a tábla elé.

– Üljön a földre! – Azzal ráengedte a pókot. Az végigfutott a csigolyákon, a fehérlő lapockán, a kar csontjain. Brutus testét percek alatt vékony fonalak hálózták be, és kötötték össze a katedrával, sőt a táblával is. A szövedék légiesen derengett, szinte táncolni látszott a lobogó fáklyafényben.

– Mit szólnak hozzá? – Skull végighordozta a tekintetét az osztálytermen. – Ha kalandozó lennék, azt hinném, csak egy ártalmatlan csontváz, amely régóta gyűjti a pókhálót. Óvatlanul sétálnék el Mr. Rib mellett, és akkor… Üljön vissza, Mr. Rib, nem kell eljátszania, hogy megöl. A lényeg, hogy ha így álcázzák magukat, és stratégiai pontossággal választják ki a helyet, ahol a kalandozókra várnak, azzal olyan előnyhöz juthatnak, amely döntő lehet a harcban.

Csend és áhítat fogadta a szavait – csak épp engem nem győzött meg. Összecsattintottam az állkapcsom, de nem sikerült lenyelnem, ami kikívánkozott belőlem.

– Győzhetünk a meglepetés erejével? – kérdeztem. – Ha mindent megtanulunk itt a Csontképzőben, és kitűnő eredménnyel végzünk, akkor kinyírhatunk egy kalandozót?

A tanár a szemüvegét igazgatta.

– Nos, megpróbálhatják először a…

– Nem arra gondolok, hogy „megpróbálhatjuk”. Kérem, tanár úr, válaszoljon őszintén: mennyi esélyünk van egy élő, képzett ellenféllel szemben?

– Ezt lehetetlen megmondani – ingatta a fejét.

– Volt olyan, amikor a csontvázak győzelmet arattak? Halt már meg kalandozó a Csontváztoronyban?

– Hogyne. – A tanár hangja felderült. – Hősies csontvázharcosaink egyszer megöltek egy mágust, aki…

– …aki elhasználta minden varázslatát. A tanár úr is tudja, miket mondanak a csontvázakról a többi toronyban. Nemcsak a vámpírok és a lidércek, mindenki más is lenéz minket! Azon röhögnek, amikor egy részeg törpe három csontvázat zúzott szét egyetlen kalapácslendítéssel. Gyengék vagyunk. A kalandozók eddig minden Artefactumot elvittek a Csontváztoronyból, a Holtak Serlegét csak azért nem, mert még egyszer sem próbálták. Mondjuk ki: ez az iskola nem ér semmit!

Elhallgattam, de a csend csak még nagyobb súlyt adott az elhangzottaknak. Hirtelen helyrekattant bennem valami. Mi a francot csináltam? Ki fogom rúgatni magam! Régóta éreztem, hogy előbb-utóbb kitör belőlem a feszültség – a szekrényben töltött idő se segített –, de azt nem hittem volna, hogy pont óra alatt veszítem el a kontrollt.

Az egész terem megdermedt, mintha mindnyájan varázstalan, halott csontokból állnánk. Skull tanár úr szólalt meg először, sokkal halkabban, mint amire számítottam.

– Maga is bent marad tanítás után, mint Mr. Rib. Négykor várom magukat az irodámban.

Hiába átkoztam magam, nem voltam Boszorkánymester, hogy visszapörgessem az időt, és meg nem történtté tegyek mindent, amit Skull óráján elszúrtam. Persze Brutus tehetett erről is. Kipécézett magának, és mindennap szívat, direkt azért, hogy kiboruljak, és…

Nem. Ezzel a hozzáállással nem jutok sehová, csak még mélyebbre a gödörben. Elhatároztam, hogy bármilyen különfeladatot is talál ki Skull, becsülettel megcsinálom. Eddig jó jegyeket adott, és nem akartam, hogy elkezdjen pikkelni rám.

– Szia, Thomas – szólított meg egy dallamos hang a folyosón. Odafordultam: Shelley-Jo Fibula volt az.

– Szia – nyögtem ki. Hozzám beszélt. De hogyhogy? Egész más társaságban mozgott, mint én, eddig még soha nem vett tudomást rólam. Mondjuk, ez nem is zavart különösebben, de azért megfordult a fejemben, mekkorát nézne a többi srác, akik folyton a medencéje ívéről meg a hosszú combcsontjáról áradoztak.

– Kemény dolgokat mondtál Skullnak – lépett közelebb. – De igazad volt. Nem is tudtam, hogy ilyen gerinces vagy.

Míg a válaszon gondolkodtam, Shelley-Jo kuncogott.

– Hát, majd találkozunk – csicseregte, aztán belépett a fegyvertörténet-terem ajtaján; táskáján meglibbent a divatos pókháló, amely Toby, a gyorsszövő falkúszó műve lehetett.

– Jöjjenek csak be – intett Skull tanár úr. – Értékelem a pontosságot.

Brutus és én egyszerre akartunk belépni az irodába, de a lengőbordáink zörrenve összeakadtak a szűk ajtónyílásban. Tömény gyűlölettel fordultunk egymás felé. Ha mindez nem egy tanár jelenlétében történik, egyikünket összeverve, töréssel vitték volna be a gyengélkedőre. Szerettem volna azt hinni, hogy nem feltétlenül engem.

Skull is átérezhette a helyzetet, mert két, egymástól viszonylag távol álló székre mutatott. Én az ablak alattira ültem le, a könyvespolc mellé, ahol a régi fóliánsok rothadó lapjai között diszkrét eleganciával fészkeltek a molyok és a pincebogarak, élettel töltve meg a helyet. El kellett ismernem, hogy Skull szépen rendben tart mindent: a lehullott törmelék apró, takaros kupacokban állt a falak tövénél, míg a penész savanykás illata finoman lebegett a szűk térben, anélkül, hogy émelyítővé válna.

De akármilyen otthonos kis zugnak is tűnt, nem felejthettem el, hogy ez egy vezető tanár irodája.

– Mit gondolnak, miért hívtam ide magukat? – kezdte Skull.

– Öh… büntetésből? – villantotta meg értelmi képességeit Brutus.

– Először tekintsük át a problémát. Maga, Mr. Rib, túlzott önbizalommal rendelkezik. Fogalma sincs, mennyit ér éles helyzetben egy magányos csontváz, még ha a felkarcsontja vastagabb is a szokásosnál. Nem tudja, mi történik valójában az Akadémia falain túl, ahol élet-halál harcot kell vívnunk az Artefactum védelmében.

Brutus szóra nyitotta az állkapcsát, de végül válasz helyett csak összecsattintotta.

– Maga pedig, Mr. Spine – fordult felém a tanár, nekitámaszkodva a málladozó falnak –, azt hiszi, mindent tud. De csak szóbeszédre, félinformációra és a saját vélt vagy valós sikertelenségére alapoz. Képtelen elfogadni, hogy egy igazi küzdelem olyan káosz, amely nem mindig az erőviszonyoknak megfelelően dől el.