Borítószöveg

Háborúról és egy családi rejtélyről

1940. Délnyugat-Írországban a fiatal és gyönyörű Lady Charlotte Rathmore-t halottnak nyilvánítják, miután rejtélyesen eltűnik, a nyomok a családi kastély mellett álló tó partjára vezetnek. Londonban, a német légitámadások közepette sógornője, Nancy megrendülve gyászolja Charlotte halálát, ám egyszer csak egy váratlan levélből olyan titokról értesül, amely örökre megváltoztatja az életét.

1958. Amikor Nancy férje örökli a baljós hangulatú családi kastélyt, az asszony hamar rájön, hogy az arisztokrácia világa nem olyan csillogó, amilyennek kívülről látszik... És amit felfedez, azt soha nem felejtheti el.

2019. Évtizedekkel később Ellie Fitzgerald megalázva és összetörve hagyja el Dublint. Az élete romokban. Az újságírói pályát feladva visszatér szülőhelyére, az óceán melletti ír faluba. Ám amikor egy régi könyv lapjai között egy megfakult levelet talál, magával ragadja Charlotte eltűnésének rejtélye. Miközben egyre közelebb kerül az igazsághoz, szembe kell néznie saját démonaival is, és választania kell: visszatér régi, korábban ideálisnak tartott életéhez, vagy elindul a szabadság ismeretlen útján.

Tökéletes választás Kate Morton, Lucinda Riley és Santa Montefiore rajongóinak.

Fordította

Borbély Judit Bernadett

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Amanda Geard: The Midnight House

Headline Review, London, 2022

Első kiadás

Copyright © Amanda Geard, 2022

Magyar kiadás © Libri Könyvkiadó, Budapest, 2026

Hungarian translation © Borbély Judit Bernadett, 2025

Minden jog fenntartva

Borítókép © pitrs / Getty Images

Felelős kiadó és a könyvet szerkesztette Kiss Béla

A szöveget gondozta Török Tünde

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Borítótervező Oláh Gábor

ISBN 978-963-604-709-2

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Szeretettel, anyának

„Az igazság, akármilyen csúf önmagában,
mindig érdekes és gyönyörű annak, aki kutatja.”

Agatha Christie: Az Ackroyd-gyilkosság

(Szilágyi Tibor fordítása)

Légy bölcs, hogy tudd, merre mentél,

S lásd, hová tartasz, ha menni kell még.

Légy belül tisztán látó,

Tudd, hová visz, ha az utad folytatod –

S ha túl messzire sodorna az ár,

Ne evezz – inkább megállj.

Tabby Ryan: A százéves költő

Prológus

Azt mondják, a ház hajdanán erődítmény volt. Olyan körültekintéssel rakosgatták egymásra lilás köveit, hogy egyenest a földből nőtt ki a tökéletes kört képező sima fala, és egy morzsányi habarcs sem kellett hozzá. Látta a bronzkor eljövetelét. A vaskor elmúltát. A kereszténység megjelenését e smaragdzöld szigeten a tajtékos Atlanti-óceán peremén.

Köveit, azt mondják, egyesével helyezték át a bérlők durva kezei, új alakzatot, egy téglalapot hozva létre, semmit sem hagyva meg az eredeti íves formából. Még több követ raktak hozzá, amelyeket a ház mögött magasodó hegy tövéből szállítottak oda. A kék palakövet, amely hajnaltájban meleg bíborvörös színt ölt, Valentia szigetéről hozták, ahol szép, szabályos darabokra hasították őket; sima pikkelyei az időjárás viszontagságainak ellenálló bőrbe burkolták, mert ólomerek futottak bennük.

Hogy késleltessék a pusztulást, helyi fát nem használtak. Még az írországi erdők lassan növő tölgyfáiból készült gerendák sem vetekedhettek az óceánon túlról érkezett gyantás szurokfenyővel. A falak – amelyeket most habarcs tartott össze, ellentétben a korábban a helyükön állt erődítménnyel – borítást kaptak: lúgos port kevertek össze hozzá a tó tintafekete vizével.

Már akkoriban is repkény kúszott kíváncsian a környező erdő irányából az új falak felé. Hiába vágták vissza a kertészek évről évre, nem szabadulhattak tőle.

Amint a ház vízhatlan lett, megkezdődtek a belső munkálatok: zöld márványból kandallókat emeltek, másfél ezer kilométer távolságból, keletről szállították oda a padlóburkoló lapokat, és kézzel festett selymek érkeztek a mesés Keletről. Őrszemek módjára számos tolóablak lesett ki a magaslatról. A világot szemlélték, s amikor pislogtak, beengedték az óceán felől szálló nyirkos és friss, kerryi levegőt.

Több ízben is hozzátoldottak a házhoz az évek során: emitt egy épületszárnyat, amott egy kazánházat, hátul volt a cselédfertály. Valamennyi új elemet ugyanazzal a kék-bíbor palával erősítették meg. Volt idő, mikor tőzegszagú füst gomolygott a kéményekből. Volt idő, mikor nem. Nemzedékek jöttek és mentek. Voltak jó- és rosszindulatú urai a háznak, és akadtak olyanok is, akik sosem tartózkodtak itt. És a gyermekeik sem.

Írország a függetlenségéért küzdött, és a régi rend összeomlott.

Blackwater Hall azonban továbbra is állt. De még eltűnhet.

Mert az erődítmények el szoktak tűnni.

A házak el szoktak tűnni.

Az emberek el szoktak tűnni.

1. fejezet

KERRY MEGYE, BALLINN

2019 szeptembere

Végül az anyja könyvespolcának tartalma kergette ki Ellie-t a búvóhelyéről; Moira Fitzgerald meg a lánya irodalmi ízlése között ég és föld volt a különbség. Dús keblek az egyik, időtlen klasszikusok a másik oldalon. Két héten át ugyanaz a sztori már sok volt a jóból: a fickó megkapja a lányt, és minden oltári klassz lesz.

Kétségbeesett igyekezetében, hogy kitöltse valamivel a napjait, Ellie kiolvasta a helyi újság tucatnyi régi számát, amelyek szanaszét hányódtak a házban, elolvasta a gyűrött, ezeréves cikkeket a helybeli sportgyőzelmekről, elveszett és megtalált tárgyakról. Amikor szólt Moirának, hogy hozzon neki Guardiant a falu boltjából, anyja engedelmeskedett a felszólításnak, és mindennap két ujjal tette le elé a lapot, mintha fertőző lenne. Ellie biztosra vette, hogy kitalált valamilyen ürügyet Deidre O’Briennek, a bolt tulajdonosának és elsőszámú pletykafészeknek, hogy miért is van szüksége az újságra. (Persze, Ellie-nek szárnyal a karrierje Dublinban, szabadúszóként a Guardianbe ír!)

Kegyes hazugság.

Ahogy most Ballinn egyetlen adományboltjának polcait fürkészte, Ellie-nek be kellett látnia, hogy hiba volt, amikor otthagyta a menedékhelyét, és anyja tanyájának biztonságából bemerészkedett a faluba, ahol nyilvánvalóan lesben állnak a kandi szempárok és a kíváncsi fülek. Az álcából feltett méretes napszemüvegével éppen hogy felhívta magára a figyelmet, az anyja zöld Nissan Micrája pedig aggasztóan csikorgott kettesben, és barátságos integetésre késztette a főutcán járó helybelieket, akiknek aztán megállt a kezük félúton a levegőben, amikor felfogták, hogy nem Moira Fitzgerald ül a volánnál, hanem valaki más.

Mégis sikerült feltűnés nélkül beosonnia az üzletbe, kis szerencsével csak otthagy a pulton néhány pénzérmét, a hóna alá csapja a könyveket, és észrevétlenül távozik.

– Eleanor?

Jaj, nekem.

– Te vagy?

Ellie a hang irányába nézett, de nem látott semmit. Senkit. A bolt olyan üres volt, mint ő legbelül. A megtébolyodást is hozzácsapta a problémái hosszú listájához.

– Ellie? – szólította meg újból a testetlen hang.

Hunyorogva kémlelte a félhomályt.

– Hahó?

Megjelent egy fej. Az egyik nőiruha-polc fölött lebegett, aztán felbukkant a hozzá tartozó jókora test, amelyet tetőtől talpig különböző szövetekből varrt, amorf ruha borított, százféle szín kavargott egymás hegyén-hátán, mintha összeturmixolták volna őket.

– Bernie? – Ellie megkönnyebbülten leengedte a vállát. Bernie az anyja legjobb barátnője és viszonylag diszkrét bizalmasa volt; ritka az ilyen Ballinnben. – Bernie, ha tudtam volna, hogy itt dolgozol, akkor nem kellett volna beosonnom ide…

– Álöltözetben?

Ellie levette a napszemüvegét. Botor gondolat volt, hogy el tud rejtőzni fényes nappal egy ír faluban.

Bernie széles vigyorral előrelépett, színpompás ruhájához húzta és szorosan magához ölelte Ellie-t.

– Te szegény, szegény cratúir.{1} A mamád mondta, hogy egy darabig otthon leszel.

– Örülök, hogy látlak – mondta Ellie az igazsághoz híven. – Jó újra itt lenni. – Újabb kegyes hazugság.

Tényleg szerette Ballinnt – a maga módján bűbájos volt ez a vidék a MacGillycuddy Reeks hangával benőtt dombvidéke és a vad Atlanti-óceán között. Volt egy temploma, két kocsmája, egy kávézója, aminek évszakonként más volt a tulajdonosa, volt egy ütött-kopott adományboltja, ahol ütött-kopott holmikat árultak, meg egy minden második hét keddjén nyitva tartó rendőrőrse. Na meg az elmaradhatatlan sarki bolt, ahol minden doboz tej mellé grátisz járt a pletyka annak a néhány tucat helyi lakosnak és pár száz nyaralótulajdonosnak. Telente tőzeg illata ülte meg a falut, földszagú füstje elvegyült a Kenmare Bay felől érkező köddel. Nyaranta vagy csodaszép, vagy lucskos volt az idő; néha megállíthatatlanul esett az eső a Golf-áramlat miatt, máskor meg hétágra sütött a nap, és megtelt a tér az ír gyapjúból készült pulóvereket meg túlárazott fagylaltot vásárló, elégedett turistákkal. Szép vidék. Különös vidék. Pazar vidék. De akkor is a visszatérést jelentette. Nem kifejezetten az otthont, csak egy biztonságos házat. Nyugalmat, ismerős környezetet meg az anyja vajban tocsogó főztjét.

– Kicsit dublini lettél – jegyezte meg Bernie, ahogy kartávolságra eltolta magától. – Csak nem éheztettek?

– Nem figyeltem oda magamra.

– Veszem észre.

Ellie nem sejthette, mennyit tud Bernie, Moira valamennyire biztosan beavatta a lánya kudarcba fulladt életének részleteibe. Pontosabban azokba a részletekbe, amelyekről tudomása volt. Ellie felsóhajtott, és hátralépett, kinézett Bernie mellett az ablakot verő esőre. Kerülte Bernie tekintetét, de helyette saját magát pillantotta meg az ablaküvegben. A máskor mindig rendezett frufruja összevissza állt. A haja Ozzy Osbourne-parókát idézett. Fekete bőrdzseki volt rajta világos farmernadrággal: az egyenruhája. Száján vörös rúzs: a páncélja.

– …az én Seanom mindig mondta, hogy osztályelső vagy.

Visszafordult Bernie-hez.

– Tessék?

– Téged tartott a legjobb diákjának.

– Abból a tizenkettőből?

– A konok, de eszes diák. – Bernie bólintott. – Vagy ha nem is eszes, de kíváncsi.

– Aki kíváncsi, hamar megöregszik, nem?

Bernie megérintette Ellie vállát.

– Te még messze nem vagy öreg, kincsem.

Pedig Ellie annak érezte magát. Öregnek, halottnak. Kívül és belül. Égett a vágytól, hogy visszaforgassa az idő kerekét. Sóvárgott a régi munkája, a régi szerelme, a régi élete után.

Az idősebb nő megszorította a kezét, mintha azt mondaná, pokolba az egésszel. Ez meglepte Ellie-t. Lesütötte a szemét, mert máris kerülgette a szokásos sírhatnék. Elhessegette, miközben visszahúzta a kezét. Gyűlölte magában ezt az újsütetű gyengeséget.

Bernie a homlokát ráncolta, aztán sarkon fordult.

– Mint az üzlet önkéntes vezetőhelyettese, VIP vásárlási lehetőséget ajánlok neked. – Az ajtóhoz lépett, bezárta, majd körbemutatott a helyiségen, mintha valahol abban a káoszban ott rejlene a válasz Ellie valamennyi problémájára.

Ellie önkéntelenül elmosolyodott.

– Helyettes? Azt hittem, te vagy itt a főnök.

– A főnök sose mondana le a státuszáról. Egyébként nem is tudnék elképzelni rosszabbat. – Bernie közelebb hajolt hozzá, és úgy súgta a fülébe, mintha összeesküvésre készülne: – Múlt héten elkezdtük színek szerint rendezni az árut. Egy adományboltban!

Valóban látszottak ilyen irányú próbálkozások. Az egyik állványon pirosak mentek át rózsaszínbe, majd törtfehérbe. A kékek a hátsó sarokban csoportosultak. A sárgák pedig a bejáratnál álltak halomban, mintha menekülni próbálnának.

Bernie felvett egy skarlátpiros blúzt, és elégedett biccentéssel átvitte a szürke szekcióba.

– Szóval, El, tudom, hogy nincs szükséged csiricsáré ruhákra. Ki vele, mit keresel?

A régi életemet, bökte ki majdnem Ellie, de végül csak végighúzta a kezét a könyvek kopott gerincén.

– Olvasnivalót. Bármit, amivel el lehet ütni az időt.

Bernie vette az adást, hogy Ellie-nek nincs semmi dolga, levett egy puhafedelű kötetet a polcról, és felmutatta neki.

– Hm, bármit talán mégsem – mondta Ellie.

Bernie szemügyre vette a könyveket.

– Nem. Nem. Nem. Vacak. Túl erőszakos. Rémes borító. Á! – emelte a magasba Frank McCourt klasszikus művét. – Az Angyal a lépcsőnből mindig akad néhány példány.

Ellie-nek untig elegendő nyomorúság volt az életében, legkevésbé sem vágyott Frank McCourtra. Megrázta a fejét, és újból végigsimított a könyveken. Fikciós művek keveredtek ismeretterjesztő könyvekkel – például hetvenes évekbeli szakácskönyv ékelődött a Tyúktartás kezdőknek meg egy vaskos Ken Follett közé.

Bernie feltartotta egyik virsliujját.

– Várj csak! – Azzal eltűnt egy ajtó mögött. Doboztologatás zaja hallatszott, Ellie lenézett a gyűrűsujjára, és megdörzsölte a helyét valaminek, ami már nem volt ott.

– Ezek közül érdekelne valami? – Bernie egy jókora kartondobozzal jött vissza. – Senki se veszi őket, azért is tartjuk őket hátul. – Felmutatta az Utazás a tenger alattot, egy Conan Doyle-t meg számos Austent.

– Ezeket hátul tartjátok?

– Persze. – Bernie egy nem létező foltot kapirgált a ruháján.

– Komolyan?

– Tudom, mire célzol, de ellenkezik boltunk üzletpolitikájával, hogy bármit is félretegyünk a barátok és családtagok számára. A főnök leszedné érte a fejem. Tudod, mindig is utált engem…

– Bernie!

– Blackwater Hallból hozta valaki a könyveket… Az az öreg ház a fennsíkon – tette hozzá, mintha ennyit Ellie-nek is tudnia illenék. – Még nem volt időm átválogatni őket. Úgyhogy mikor hallottam, hogy jössz, egyszerűen félretettem a pakkot.

Gombóc gyűlt Ellie torkába.

– Köszönöm. – A Kerrybe való visszatérés gyógyírt jelentett a nagyváros erőszakossága után.

Bernie vigyorogva Ellie kezébe nyomta a dobozt, és visszautasította a pénzt, amit felkínált érte. Aztán levett egy puhafedelű kötetet, és feltartotta a magasba. A borítón egy nő nézett vágyakozva egy félmeztelen férfiember sötét szemébe. Odatette azt is a Jane Austenra, és kacsintott.

– Ezt a mamádnak küldöm.

Odakint kövér cseppekben esett az eső, Ellie futva tette meg az utolsó lépéseket a kocsiig. Kétszer is elejtette a kulcsát, aztán feltépte az anyósülés melletti ajtót, és behajította a dobozt az autó száraz gyomrába. Mire behuppant a kormány mögé, már csöpögött a frufrujából a víz.

Szürkületnek tetszett a délutáni félhomály, pedig órákra volt még az este. Szeptember Ballinnben; de lehetett volna nyár is, vagy tél, vagy bármi a kettő között. Mellette pihent a doboz a könyvekkel, félig nyitott teteje valósággal biztatta, hogy kukkantson bele. Amikor Moira romantikus regényéért nyúlt, hozzáért a nedves kartonpapírhoz. Fordítsd el a tekinteted, mondta volna szíve szerint a borítón látható nőnek, védd magad. Félretolta a kötetet, és a többi címet kezdte böngészni. Lapult egy könyv a doboz fenekén, foltos védőtokban, gerinccel felfelé. Kicsúsztatta a tokból.

Az ABC-gyilkosságok Agatha Christie-től.

Recsegve tiltakozott a vászonkötésű gerinc, amikor Ellie kinyitotta. Mint minden régi könyvet, először ezt is megszagolta. Már semmi sem utalt az előző tulajdonosára, a lapokat nedvesség és az idő szaga itatta át.

Még mindig bele volt bújva az orrával a könyvbe, amikor megcsörrent a telefonja, és ez visszarántotta a kocsiba, a faluba, a valóságba. A jelenbe. Olyan régen vett fel utoljára telefont, hogy ijedtében mozdulatlanná dermedt. Aztán megnézte a kijelzőt, és leengedte a vállát. Anya vezetékes.

– Úton vagyok – szólt bele. – Max negyedóra.

– Nem kell kapkodni, Ellie – érkezett Moira válasza. – De öt órakor vacsora.

Ellie elmosolyodott. Mindig ötkor volt vacsora.

– Most indulok a faluból. – A füle alá szorította a készüléket, és az ölébe tette a nyitott könyvet. Szépen nyomtatták, a betűk enyhén kiemelkedtek; mint a Braille-írás. – Összefutottam Bernie-vel. Tudta, hogy visszajöttem…

– Nem titkolhattam el Bernie elől egy ilyen hírt! Tudod, milyen. Előbb tudja, hogy mit fogsz mondani, mint hogy te magad gondolnál rá.

– Tán gondolatolvasó?

Moira fújtatott, ami Ellie-t bűntudattal és elégedettséggel töltötte el egyszerre.

– Mint kiderült, volt számomra néhány könyve.

– Ó! – jegyezte meg Moira egy fokkal magasabb hangon.

Ellie egy ideig hallgatott.

– Tudtál a könyvekről?

Zavar támadt a vonalban.

– Jaj… most mennem kell… mindjárt kifut a krumpli. Az ördög vigye el.

– Oké.

– Hamarosan találkozunk, kicsim. – Kicsim? Na igen, gondolta Ellie, és fintorgott, miközben egy traktor dübörgött végig a néptelen utcán, Moira tudott a könyvekről. Ez is egy trükk, hogy kicsalogassa őt a csigaházából. Moira ahhoz a generációhoz tartozott, akik tevékenykedéssel dolgozzák fel a gyászt, a szomorúságot meg az élet szörnyűségeit, Ellie ahhoz a nemzedékhez tartozott, akik a Netflixszel vigasztalódnak. De mert a tanyán nem volt széles sávú internetkapcsolat – mellesleg a mobiltelefonok sem működtek –, Ellie csak a könyvekbe menekülhetett. És most itt van neki ez a doboz. Szeretettel megpaskolta, közben becsukta az ABC-gyilkosságokat, és visszatette a kupac tetejére.

– Hamarosan találkozunk – mondta.

Bontotta a hívást, és vetett egy pillantást a készülékre. Amikor délután lefelé autózott a hegyről Ballinn felé, a mobilja életre kelt: vég nélkül pittyegett, úgyhogy mire odaért a bolthoz, már egy rakás e-mailje és számos olvasatlan üzenete volt. Majd máskor, gondolta most. Elsuvasztotta a telefont a zsebébe, aztán elfordította a slusszkulcsot, a kocsi kelletlenül életre hörögte magát, és az ablaktörlő lapátok megtisztították a szélvédőt, így Ellie már tisztán látta az utat.

Emlékeztette magát, hogy a második sebességet ki kell hagynia, azzal kikanyarodott Ballinn főutcájára, és elhajtott.

2. fejezet

KERRY MEGYE, BLACKWATER HALL

1939 júliusa

Kora este volt, amikor ráfordult végre az autó a fákkal szegélyezett útra, és megtette az utolsó komótos kilométert Blackwater Hallig. Épphogy végét járta a július, és a sofőr elmondása szerint a helybéliek máris vénasszonyok nyarát jósoltak. De nem csupán a tikkasztó hőség miatt volt nyirkos Nancy tenyere.

Teddy átnyúlt a hátsó ülésen, és megfogta a kezét.

– Nagyon meleg vagy. Jól érzed magad? – Nem először tette fel a kérdést, mióta elhagyták a vasútállomást.

– Fullasztó ez a hőség.

– Egy dél-angliai lánykának meg se kottyanhat ennyi meleg.

Nancy meglazította a ruhája gallérját.

– Csak nagyon párás a levegő.

– Száraz ez, nekem elhiheted! – nevetett a férfi, amivel a nyugtalanságát próbálta leplezni.

Nancy mosolyogva elhúzta a kezét, a gyűrűjét csavargatta, megszámlálta rajta az öt pici, immár ismerős gyémántot. Ez volt az első látogatásuk a birtokon, mióta egybekeltek. És azt remélte, hogy ez lesz az utolsó is.

– Minden a legnagyobb rendben lesz – mondta a férfi azon a hangján, amelyet az ellenkező esetekre tartott fenn. Kinézett Nancy mellett, aki követte férje pillantását, a szorítás egyre növekedett a mellkasában.

A tó sötét, békés felszínén túl egyszer csak feltűnt Blackwater Hall. Kevésbé volt grandiózus, mint Nancy emlékeiben, de azért látványosan festett, inkább elterpeszkedőnek tűnt, mintsem impozánsnak. Sűrű repkény szőtte be falait, kék palatetőjéből tucatnyi kémény állt ki. Homlokzatát három sor fehér tolóablak pettyezte, némelyik nyitva volt a balzsamos estére való tekintettel. Franciaablak nyílt a lejtős gyepre, amely száz méterrel odább a náddal benőtt tónál ért véget.

Fehérbe öltözött, karcsú alak lépett ki a franciaablakon.

– Á, itt van anyám – mondta Teddy. – Rendkívül örülök.

– Én is. – Nancy megigazította a kontyát. Ma különösen korán kelt fel, hogy rendbe szedje a haját. Több kalapot is becsomagolt, hogy legyen mi alá elrejteni rakoncátlan fürtjeit; Teddy anyja háklis volt az ilyesmire. Szemügyre vette a sminkjét a púdertükrében. A hőség ellenére matt maradt rajta az alapozó, sötét szemöldökéről és pilláiról sem folyt le a festék. Az angol rózsa az ír tanyavidéken. – Fogadok, egész álló nap…

– Takarított?

– Vagy főzött – tódította Nancy, és Teddy nevetett. – Tortát sütött nekem. Így fejezi ki, hogy meleg szeretettel üdvözöl a családban. – Két bajtárs próbálja tréfával elütni a közelgő belháborút, gondolta Nancy.

– Elrepül az a pár hét. – De Teddy is bizonytalannak tűnt. Most, hogy összeházasodtak, a férfi örökségére is gondolniuk kellett, dokumentumok vártak aláírásra. Ezt személyesen kellett intézni. Így is túl sokáig halogatták.

Nancy a tó felé fordult, részint azért, hogy elrejtse a nyugtalanságát, részint meg azért, hogy szemügyre vegye a Cottah hegyet. Jó két és félszáz méter magasan tornyosult Blackwater Hall fölé, csupa szikla és buja növényzet, amely a virágzó hanga bíborától volt olyan káprázatos. Télen napközben felmelegedett a déli lankája, és a család váltig állította, hogy amikor az esti fuvallat átsuhan a csúcs fölött, a hegy meleg lehelete távol tartja a fagyot.

Ám ahogy megálltak az autóval a ház előtt, Lady Rathmore arcán nagyon is fagyos kifejezés ült. Csak állt ott, és várt.

Teddy gyöngéden maga felé fordította Nancy arcát.

– Gyönyörű vagy. Szeretlek. – Megcirógatta az orcáját. – Ez a szempár, Nancy. Csodaszép szemed van. Oly kék.

Nem úgy, mint a vérem, gondolta Nancy, de mindössze annyit mondott:

– Én is szeretlek.

Beléptek a franciaablakon a fényárban úszó szobába; kacsatojáskék falak, a világos szőnyeg olyan érintetlennek tűnt, hogy talán csak előző este tették le. Nancy megállt egy keleti stílusú futószőnyeg közepén, amely áthaladt a szobán, balra és jobbra szétvált, és két sötét faajtóhoz vezetett. A távolabbi falnál kifényesített ezüstneműtől roskadozott egy méretes tálalószekrény. A tizenkét személyes étkezőasztal egyik fele vacsorához volt megterítve, a szoba átellenes végében két bikavérszínű füles fotel fordult a zöld márványkandalló felé, ahová csak bekészítették a tőzeget meg a gyújtóst, de nem gyújtottak be ezen a meleg délutánon.

Sülthús-szag érződött a levegőben.

– Gondoltam, étkezzünk ma este kötetlenül – mondta Lady Rathmore. Nancy felé, de nem őhozzá beszélt. – Úgy biztosan kényelmesebben érzed majd magad.

Nancy nyelt egyet, és mosolygott.

– Milyen figyelmes. – Fesztelen hangot ütött meg, de közben összekulcsolta a kezét a háta mögött, és a tenyerébe vájta a körmeit. Remélte, hogy ez az egyetlen külső jele a bosszúságának.

Lady Rathmore bólintott.

– Jól van. – Elegáns asszony volt, enyhe keleti parti amerikai akcentussal beszélt. Magas volt, és sápadt, és a földig érő hófehér ruhája oly kevéssé tűnt praktikus viseletnek, amit csak egy igazi hölgy engedhet meg magának. – Eredetileg fél hétre gondoltam, de mivel késtetek, legyen talán hét óra? – A választ meg se várva végiglejtett a futószőnyegen, és eltűnt egy balra nyíló ajtó mögött, faképnél hagyva Teddyt és Nancyt.

Valahol a házban hatot ütött egy óra, és Nancy odasúgta a férjének:

– Akkor a torta elmarad?

– Sajnálom.

Nancy azonban nevetett. Minden megváltozott. Ő maga is. Gyűrű volt az ujján, biztonságban érezte magát. Ő és Teddy immár egyek voltak, semmi sem állhatott közéjük.

Kibújt a cipőjéből, és rálépett a krémszín szőnyegre, ami hűvösen simogatta a lábujjait.

– Legalább nem fecsegtem. – Lehajolt, hogy végighúzza kezét a szőnyegen. Gyapjú. Biztosan egy vagyonba került. – A múltkor Eduárd lemondása nagyon megoldotta a nyelvemet. Te meg csak utána szólsz nekem, hogy édesanyád jó barátnője Wallis Simpson kuzinjának…

Ez három évvel korábban történt. Nancy akkor húszéves volt, és lenyűgözte a nagyság, a pompa. A kerryi táj szépsége is levette a lábáról, úgy érezte, hogy ez az egyetlen igaz dolog Blackwater Hall körül. Ez és Charlotte. Akkoriban esett szerelembe Teddyvel, mindent megosztottak egymással. Éppen kezdett formát ölteni a londoni életük, függetlenségük fokozatosan párkapcsolattá szelídült.

Kézbe vette a cipőjét, és átkelt a szőnyegen.

– Elhatároztam, hogy ezúttal megtartom magamnak a véleményem. – Az ablaknál megállt. A tó odakint élesen visszatükrözte a hegyet, odabent Rathmore-ok portréi borították a falakat. Négy báró és nejeik, meg a gyermekek.

Furcsa vonalat követett a család – ír, angol és amerikai tagjai is voltak. Protestánsok és katolikusok. Múlt és jövő. És bár Teddy a másodszülött volt, komoly reményeket fűztek a személyéhez. Komolyabb reményeket. Nancy érkezése egy eleve ingatag viszonyt bolygatott meg.

Teddyhez fordult, aki közben odalépett mellé az ablakhoz.

– Reméltem, hogy Charlotte fogad majd bennünket. – Férje a háta mögé lépett, és rátette a kezét a derekára. Nancyt melegség járta át, de a kéretlen tekintetektől tartva lehámozta magáról a férje kezét.

Kézitáskájában ott lapult az utolsó, Charlotte-nak írott levele, már nem adta postára, mert csak kergették volna a levelet az Ír-tengeren át vezető útjukon. Leveleikben megosztották egymással a reményeiket és titkaikat, úgy küldözgették őket ide-oda, mint a csecsebecséket. Megvitatták egymással életük részleteit.

Nem minden részletet, gondolta most Nancy, és bűntudat hasított belé a rejtve őrzött titkai miatt. A bánata miatt, amit még nem volt kész szavakba önteni. Charlotte ezzel szemben mindig őszinte volt, nemcsak Nancynek és Teddynek írogatott, hanem még vagy tucatnyi levelezőpartnere volt szerte a világon. Nancy tudta, hogy Charlotte így próbál kitörni életének korlátjai közül.

– Ő is itt lesz hamarosan – felelte Teddy. Most egymás mellett álltak az ablaknál, alig értek egymáshoz. – Bárcsak egyetlen húgom engem is úgy bálványozna, mint téged.

– Túlzol – mondta Nancy, de odafordult felé, és rákacsintott, jelezvén, hogy nem túlzás ez, hanem az igazság. A férjét leleplezték a gödröcskéi: mosolyogva nézett a feleségére.

Aztán elnézett a felesége válla fölött, és megváltozott az arckifejezése. Nancy a homlokát ráncolta. Megsűrűsödött a csend a háta mögött. Aztán egy harsány, önhitt hang:

– Hát megjöttetek.

Nancy begyakorolt mosolyt erőltetett az arcára, és megfordult. A szobán átkelő férfi mit sem törődött a futóval, besüppedt a szőnyeg a cipője alatt.

– Hugo – mondta Teddy, kezét Nancy derekára téve.

– Öcsikém.

Nancy érdekesnek találta, hogy együtt láthatja a két férfit. Amikor legutóbb találkozott Hugóval, még nagyon hasonlítottak, de az eltelt néhány év alatt az idősebb férfi meghízott, és ráncok gyűltek a szeme köré. Nancy azon tűnődött, vajon honnan jöttek a szarkalábak, hiszen sosem látta Hugót mosolyogni. Mintha Teddy hasonmását széltében és hosszában is megnyújtották volna, a vonásai hangsúlyosabbak és sokszor – mint az orra esetében is – túlméretesek voltak. Mindketten szőkék voltak, de míg Hugo haja brillantintól fénylett, Teddyé természetesen, oldalt volt kettéválasztva. Rálógott a halántékára is, minduntalan hátra kellett simítania.

Az indokoltnál hosszabb szünetet követően Hugo odafordult Nancyhez. Nem nyúlt a kezéért.

– És a bájos feleséged. – Lepillantott a nő harisnyás lábára. – Egek, remélem, anyám tett róla, hogy otthon érezd magad – mondta olyanformán, mintha ennek éppen az ellenkezőjében reménykedne.

– Hogyne.

– És az út? – Ezt Teddytől kérdezte.

– Hosszú volt.

Hugo karon ragadta az öccsét, és odakormányozta a füles fotelekhez.

– Én se vágyom rá.

– Hogy érted ezt? – Teddy hátranézett Nancyre. Váltottak egy pillantást: kezdődik.

– Londonba készülök nemsokára. Adódott egy lehetőség, a küszöbön álló háborúk általában ezt eredményezik. Majd… később megbeszéljük. – Az utolsó mondatába szünetet ékelt, és Nancy felé bökött a fejével.

Nancy kis híján felnevetett. A patriarchátus intézkedik, a nő meg maradjon szépen a helyén. Hugo elsápadt volna, ha tudott volna róla, hogy az ő kapcsolatuk meghaladja ezeket az idejétmúlt korlátokat. Mégsem várta el Teddytől, hogy tiltakozzon, ahogy a férje gyakran mondogatta: Hugo olyan ember volt, akit muszáj elviselni.

– Pihenjük ki az út fáradalmait, mielőtt rátérnénk a komolyabb témákra.

Hugo hátba veregette az öccsét, aki elfintorodott a mozdulat hevességétől.

– Egyetértek, öregfiú.

Nancy átvágott a szobán, és megfogta Teddy kezét.

– Charlotte hol van? – kérdezte. – Reméltem, hogy még vacsora előtt láthatom.

– Felteszem, újabb jótékonysági rohamra indult. – Hugo cigarettát vett elő a tárcájából, és dühödten odaütögette a végét az ezüstfedélhez. – Az az ostoba lány.

Nancy mosolya megremegett, ráncba szedte a vonásait, de Hugo szemlátomást így is észrevette, hogy kizökkent a szerepéből. És feltehetően elraktározta későbbre. Nancy kihúzta a kezét a férje kezéből, és eltúlzott nyugalommal odaemelte a homlokához.

– Muszáj ledőlnöm vacsora előtt. – A szoba felé biccentett, és már ment is az ajtóhoz. Kilépett, és a túloldalon megállt.

Hugo nevetett.

– Nehéz az ilyet illendőségre nevelni, ha szabad megjegyeznem. De azért csak próbálkozz. Anyánk kedvéért.

Hallatszott, ahogy Teddy lélegzetet vett. Uralkodott a dühén. Nancy és Teddy már az idejövetelük előtt megbeszélték: Csak essünk túl rajta. Semmi dráma. Semmi vita. Aláírjuk a papírokat, és már ott sem vagyunk. Nancy nem érezte árulásnak, hogy elmarad a riposzt. Helyette Teddy annyit kérdezett:

– Milyen rohamra?

– Újabban Ballinnbe járkál a mi kis Charlotte-unk. A vadakat tanítgatja írni, vagy valami ilyesmi. Förtelem. De te is tudod, milyen lágyszívű. Lágy az agya is…

Teddy elfojtott hangon tiltakozott. Nancy megragadta az ajtókilincset, és a fülét hegyezte, ugyanis Hugo lehalkította a hangját. Aztán a férje felcsattant:

– Nem beszélhetsz így róla!

– Badarság, Edward. Nem mondtam semmi csúnyát. – Hugo hangja most a szoba másik részéből hallatszott. Nyílt és csukódott egy doboz. Aztán öngyújtó kattant. – Mellesleg ez a jótékonykodás csak növelni fogja az ázsióját. Jó parti lesz belőle. – Súlyos léptek trappoltak át a szobán. – Végtére is… – Hugo szünetet tartott –, nem erre születtünk? Hogy előnyös házasságokat kössünk?

Nancy ellépett az ajtótól. Erős ő, meg tud birkózni ezzel. És e látogatás után soha többé nem tér vissza Blackwater Hallba.

Soha többé.

3. fejezet

KERRY MEGYE, CAHERCILLÍN TANYA

2019 szeptembere

Ellie mindig is szerette azt a dűlőutat, amely Ballinnből kanyarog, a szárazföld belsejéből kifelé; az út elvezetett az anyja tanyája alatt elterülő, kővel szegélyezett földek sakktáblája mellett, és átvágott a völgyön, hogy aztán elhagyatott ösvénnyé váljon, amely átszeli a hangával benőtt ugart. Az ösvény végében állt Fitzgeraldék otthona: egy fehér házikó a hegy peremén, szél tépázta babérsövény ölelte körbe, amely úgy kapaszkodott a falakba, mintha az élete múlt volna rajta.

Alighogy ráfordult a felhajtóra, elállt az eső, és színek kavalkádja ömlött végig a hangás hegytetőkön meg a völgyeken és szurdokokon, ahol fehéren zubogott a víz. Néhány óra múlva nyoma sem lesz már ennek a víznek, mert lefut a hegyről, és eltűnik a sós öbölben. Dolgok, amiket el kell intézni, helyek, ahol meg kell jelenni. Ellie röpke negyedóra alatt átautózott a télies Ballinnből a Cahercillín tanya őszébe. Igazán ironikus, ugyanis tényleg olyan érzés volt hazajönni, mintha visszarepült volna az időben.

A házba lépve párás levegő csapta meg, amibe valami túlfőtt dolognak, talán sertésbordának az illata keveredett, meg valamilyen hosszan párolódott zöldségé. Letette a dobozt a földre, aztán kibújt a kabátjából, és felakasztotta a ruhafogasra a többi közé.

– Hahó! – kiáltotta.

Bongyor fej bukkant ki a folyosóra, aztán újból eltűnt.

– Épp időben – hallatszott Moira fojtott hangja, amelyen érződött a limericki dallamosság. Még negyvenöt év után is jövevénynek számított. A hetvenes években érkezett, amikor csak két olyan dolog volt, ami Kerrybe hozta az embereket: a vér és a szerelem. Utóbbit Ellie tősgyökeres kerryi apjában találta meg. Ellie apjáé volt a tanya is. Ott született. Szó szerint ott, a jelenlegi konyhában, hetekkel azt követően, hogy a szülei megörökölték a százholdas földet. Ellie nagyszülei róla nevezték el a birtokot: Cahercillín. Cillian szülőhelye.

Kamaszkorában Ellie kínosnak találta, hogy ilyen intim neve van egy tanyának, de manapság már értékelte a gesztust: az apja neve köszöntötte, valahányszor áthajtott a kapun, még ha ő személy szerint nem is volt jelen.

Kézbe vette Moira ajándékát, és belépett a konyhába.

– Ezt Bernie küldi neked.

Moira arca először meglepett ráncokba gyűrődött, aztán kisimult az örömtől.

– Nekem? Nahát… – Belelapozott a könyvbe, megfordította, és ugyanolyan hadarva olvasta fel a fülszöveget, mint ahogy a katekizmust mormolta heti rendszerességgel a templomban. Aztán feltekintett. – Nem volt megerőltető az út? Jólesett kimenni?

Ellie összehúzta a szemét, és alaposan átgondolta a következő szavait. Ugyanis, ha megerőltető volt, akkor arról Moira tehet, aki nyilvánvalóan összeszövetkezett Bernie-vel.

– Jó volt. – Mindössze ennyit mondott.

A Guardian egy példánya hevert a zsúfolt ablakpárkányon, Ellie vetett egy pillantást az újabb kormányátalakításról hírt adó szalagcímre. Moira követte a tekintetét. – Azt ma hoztam O’Brientől. Deidre tudja, hogy itt vagy… csak úgy rákérdezett a piszok. Azt kellett mondanom neki, hogy kiújult az artritiszem, csak hogy témát váltsunk.

– Nincs is artritiszed.

Még egy kegyes hazugság.

Moira megköszörülte a torkát.

– Van valami…? – mutatott Ellie kezére.

A mobilt szorongatta benne. Annyira hozzánőtt a telefon az évek alatt, hogy még itt sem tudott megválni tőle, ahol pedig nem volt térerő. Most félretette.

– Nem néztem.

– Dylantől semmi? – Moira úgy ejtette ki a férfi nevét, mintha csempészáruról lenne szó.

– Semmi.

– Ellie…

– Anya.

Moira visszafordult a burgonyáihoz, és dünnyögött valamit.

– Ez mi volt? – Ellie elfojtott egy mosolyt; pontosan tudta, mire megy ki a játék. Moira már évek óta nyüstölte.

– A mamid vagyok, nem holmi dublini anya.

Ellie töltött magának egy pohár vizet, és azt kívánta, bárcsak bor lenne.

– Már senki sem hívja maminak az anyját.

– Dehogynem – mondta Moira, rádobott egy jókora darab vajat a krumplira, és fenyegetően feltartotta a tompahegyű kést. – Régen te is úgy hívtál!

Ellie még egy poharat megtöltött vízzel, és letette. A cipősdoboznyi konyhában az ablak alá volt betolva a kisasztal, ketten fértek el a helyiségben, esetleg hárman, ha össze voltak szokva. Már meg volt terítve: csorba porcelán, vajtartó, ír látványosságok képeivel díszes tányéralátétek.

Hagyta, hogy hosszúra nyúljon a csend. Aztán megtörte.

– Tudok segíteni valamit? – De ha a tűzhely tetejére nézett, láthatta, hogy már megfőtt a vacsora. Sőt túlfőtt.

– Nem, semmit. Csak tedd le magad. – Moira sürgött-forgott a konyhában, megfogta Ellie vállát, és odakormányozta az egyik székhez. – És egyél egy jót, másra nincs is szükséged. – Ellie-nek másra is szüksége lett volna, de engedelmeskedett a felszólításnak, és máris késedelem nélkül rálapátoltak a tányérjára két szenes, összetöpörödött hússzeletet. Kapott mellé fonnyadt brokkolit is, meg egy halom lisztes krumplit. Ráhelyezett a zöldségekre egy kis vajat, és nézte, ahogy elolvad. Kit érdekelnek a kalóriák? – Jól néz ki, anya – mondta.

Moira beszuszakolta magát a szemben lévő székbe, bal könyökét beékelte a völgyre néző alacsony ablak alá.

Ellie megemelte a poharát, és próbált jobb kedvre derülni.

– Sláinte.{2} Köszönöm.

– Köszönöm, mami – mormogta Moira, és előrenyújtotta az italát. – Sláinte, Ellie. Isten megáldjon.

– Téged is – felelte Ellie. Kortyolt a vizéből, ami tele volt csersavval, mert a tőzeges tanyasi kútból jött. Ha tényleg meg akar áldani engem az Isten, gondolta, akkor igazán borrá változtathatná a vizemet.

Vacsora után Moira és Ellie a begyújtott kandalló előtt ült egy-egy tálka tejszínben úszó almás morzsasütivel a kezében, és a híreket nézték az ír nemzeti csatornán. Ellie már évek óta nem csinálta ezt – egészen néhány héttel ezelőttig. Annyira hozzászokott már, hogy ő dönti el, milyen információt fogyaszt, hogy valósággal sokkolta a hatórás hírek változatossága.

Az elmúlt hónapokban a hírek iránti érdeklődésének buborékja pontosan erre szűkült le: egy buborékra. A lakáspiaci buborékra. A dublini lakáspiac buborékjára. Ami napról napra nőtt, új területeket zabált fel, és úgy takarította el onnan az embereket, mint a porszemeket. Írországban mindenki, még a fiatal réteg is, a kelta tigris{3} által ejtett sebhelyeket viselte. És most kezdődik elölről: a vásárlók kiszorultak a piacról, a bérlőket meg hagyták megrohadni.

Miután hazatért Kerrybe, az első héten ezzel voltak tele a hírek. Még szép, az ő érdeme. Most viszont újra a régi volt a hatórás híradó: politika, távoli konfliktusok, gördeszkázó kutya Sligóban. Kell néha egy-egy aranyos sztori, hiszen az élethez sötétségre és fényre is szükség van, nem igaz?

Amikor véget ért a híradó, Moira felállt, és kikapcsolta a televíziót.

– Teát? – kérdezte, és ezzel visszarántotta Ellie-t a jelenbe.

– Csak ha erős – jelentette ki Ellie.

– Erős teát akarsz inni ilyen későn?

– Légy szíves.

Moira morogva mondta:

– Aztán nem alszol – és megpaskolta Ellie vállát, ahogy ellépett mellette.

Kezdett kialudni a tűz, Ellie felkelt, hogy megpiszkálja, tett rá még egy darab tőzeget, és az édeskés illat betöltötte a kicsiny szobát. Odalépett az ajtóhoz, kinyitotta. És a tekintetét a padlóra vetette.

A doboz.

Az egérútja.

Lehajolt, és kivette a legfelső kötetet. Az ABC-gyilkosságokat Agatha Christie-től.

Megforgatta a kezében, és visszasétált a nappaliba. Még le sem ült a helyére a kanapén, amikor kiesett valami papír a könyv hátuljából. Lebegve lehullott a padlóra, és a lába mellett állapodott meg.

Mintha megtalálta volna a helyét.

Ellie a homlokát ráncolva felvette. Széthajtogatta, és tanulmányozta kicsit a megkopott kék kézírást.

Egy levél.

Meglepetten felhúzta a szemöldökét.

Egy régi levél.

Kézzel írták rá a dátumot – 1940. augusztus 3. – a bal felső sarokba, a fejléc alá, amit félig eltakart valami barna maszat. Wynn és még valami. Homlokát ráncolta az ismerős szóra, de egyelőre elhessegette a mellékjelentéseket. Végigsimított a papíron. Aztán a kandallónak háttal nekiállt olvasni.

Amikor Moira visszajött, két bögre volt az egyik kezében, Bernie ajándéka pedig a másikban. Letette a két teát, és beleült a kikopott, skót kockás kanapéhoz illő karosszékbe. Az régen Ellie apjának a széke volt, ő most is emlékezett rá, hogy mennyire passzolt bele a teste. Néha esküdni mert volna rá, hogy látja a mélyedést, amit hosszú évek esténkénti kandalló mellett üldögélése hagyott rajta, amikor a szemüket forgatták az apja vicceire, és Ellie büszke hátba veregetéseket kapott, ha jó érdemjegyet hozott az iskolából.

Moira ellenben szinte eltűnt a karosszékben.

– Az micsoda? – kérdezte Ellie ölére mutatva.

Ellie odaadta neki a levelet, és kézbe vette a bögréjét.

– Egy nyom Agatha Christie-től személyesen – felelte egy kacsintás kíséretében, miközben itta a gyöngécske teát, és azon tűnődött, hogy Moira vajon gyűszűvel mérte-e ki hozzá a teafüvet.

Az anyja elvette tőle a levelet, lelkesen felhúzta a szemöldökét, aztán elmélyültek a halántékán a ráncok, ahogy olvasott.

– Milyen rejtelmes… – adta vissza a levelet a lányának.

Ellie megsimogatta a tintát, amit nyolcvan évvel azelőtt hagyott a toll a papíron.

1940. augusztus 3.

Legdrágább T.-m!

Bármit hallasz is rólam, egyetlen szót se higgy el! Mint azt te is jól tudod, az élet tele van fordulatokkal, és a helyzet úgy áll, hogy nincs már maradásom Ink House-ban. Sötét ez a hely, akár az éjszaka.

Biztosra veszem, hogy te fogsz ezen a legkevésbé meghökkenni. Ismered az érzéseimet. Hogy miféle jövőt képzeltem el magamnak. Te bátorítottál, hogy kövessem a csillagomat, és pontosan erre készülök.

De szükségem lenne a segítségedre. A következő hajóval érkezem – rettentően izgatott vagyok, de félek is. Micsoda kaland, igazán. Mindent elterveztem. Méghozzá körültekintően, ha együtt leszünk, mindent részletesen el fogok majd neked mondani. Nem leszek a terhedre, mert jól felkészültem!

Szükségtelen mondanom, hogy a családnak ne szólj erről a levélről, mégis könyörögve kérlek, mivel oly sok forog kockán, egy szót se senkinek. Tartsd titokban a levelet, és az életed árán is őrizd meg titkomat.

Érkezésemkor mindent elmesélek.

A te Charlotte-od

Ifjonti szenvedély áradt minden egyes szóból. Ellie megpróbálta elképzelni a lányt, mert bizonyára fiatal volt. De nem olyan fiatal, hogy ne utazhatott volna egyedül. Ink House? Ez volt az egyetlen nyomravezető jel a levélben, az elmaszatolódott fejlécen kívül: Wynn. A kastélyrom? Aligha. Ellie szíve összeszorult a gondolatra.

Moira tekintetétől kísérve félretette a levelet. Elege volt már abból, hogy beleavatkozik más dolgába. Felhúzta a szemöldökét, az anyjára pillantott – nagy ügy –, és kézbe vette Az ABC-gyilkosságokat, de alighogy egyet lapozott, felnézett, és látta, hogy Moira eltűnik a nappali ajtaján át.

Valami megnyikordult, aztán több puffanás hallatszott, majd suhogás, az a hang, ami az előszobaszekrény kinyitását jelezte. Mindig is túl sok holmi volt benne, csordultig megtelt a múlt emlékeivel, amikre Ellie ránézni se bírt: iratokkal, könyvekkel meg valaha nagy becsben tartott csecsebecsékkel. Az egyik polcot helyben írott történelmi könyvek és regények töltötték meg, kötelező volt vásárolni egy példányt O’Brientől, valahányszor új művel gazdagodott a közösség.

Moira egy ilyen kötettel a kezében jött vissza.

– Jaj, anya! – tartotta fel a kezét Ellie a megadás jeleként.

De Moira oda se bagózott. Átfutotta a tartalomjegyzéket, miközben leült, aztán átnyújtotta a könyvet Ellie-nek.

– Ink House – mondta nem kevés diadallal.

Egy vidéki kúria homályos, megfakult fotója szerepelt az oldalon, az alapoktól a tetőig repkény borította be, melyből egy tucat tolóablak lesett ki. A ház mögött sziklás hegy emelkedett. Tágas gyep vezetett egy olyan fekete tónak a széléig, amelyen jóformán nem tudott áthatolni a napfény. A fénykép alatt feltüntették a ház nevét.

– Blackwater Hall?

Mit is mondott Bernie, amikor átadta a könyves dobozt? Blackwater Hallból hozta valaki a könyveket… Még nem volt időm átválogatni őket. Megnézte a könyv címoldalát. Túlélő Kúriák Katalógusa. Írország fennmaradt régi házainak gyűjteménye. Keskeny kötet volt – az 1920-as években az anyag jelentős része megsemmisült –, a legtöbb bejegyzés nyúlfarknyi, teljes történeteket sűrítettek bele néhány szóba. Ez alól Blackwater Hall sem képezett kivételt:

Blackwater Hall egyike azon kevés, jelentős György korabeli kúriának, amelyek Dél-Kerryben fennmaradtak. Lord William Rathmore építtette a Lough Atoon nevű tó partján valamikor az 1820-as években, a számottevő kiterjedésű Rathmore-uradalom területén. 1845-ben jelzáloggal terhelték, hogy gabonát és zabkását vásároljanak, és segítsék a földbérlők Amerikába emigrálását. A birtok is, és a ház is fennáll.

Fennáll. Még megvan. Még létezik. Ellie saját magára is érthette a szót.

Közben Moira éppen ott tartott:

– Nem ragyog már a régi pompájában, természetesen. A fennsíkon helyezkedik el, jó távol az úttól, Kenmare felé félúton. Csodálom, hogy nem hallunk róla gyakrabban, de hát a jelen állapotok…

Mint mindig, Moira most is ontotta magából a pletykákat, Ellie feltartotta a kezét.

– Honnan tudsz te minderről?

– A könyves dobozból – felelte Moira egy vállrándítással. Kortyolt a teájából, és hátradőlt a székében. – Bernie említette, hogy érkezett hozzá egy jó adag könyv egy általa Ink House-nak nevezett helyről. Azt mondta, tökéletes lesz Ellie-nek… – Hirtelen elhallgatott. Anya és lánya egymást méregette.

Moira megköszörülte a torkát, és lehalkítva a hangját, folytatta:

– Na, és elbeszélgettünk erről az Ink House-ról. Az eredeti neve: Blackwater Hall. Gondoltam, biztosan benne lesz a papa valamelyik könyvében. – Mint mindig, a papa említésére Ellie most is lenézett a kezére. Bólintott. – Bernie mesélte, hogy a tulajdonos éppen pénzszűkében van. Most itt van egy ideig a fia. Elküldték szegényt, amikor meghalt az anyja.

– Ó. – Ellie újból széthajtotta a levelet. Az írója elrejtette az érzelmeit egy olyan országban, amely nem pártolja az érzelmek elrejtését. Charlotte határozottan nem tűnt írnek. Egy nő, aki elmenekül a sorsa elől, mint Ellie. De Ellie-vel ellentétben ő soha nem is akart visszatérni. És a jelek szerint kedvét lelte a bizonytalanságban.

Míg Ellie – ma már – gyűlölte azt.

Moira így szólt:

– Kíváncsi vagyok, ki ez a Charlotte.

Valaki, akinek kevesebb gondja van, mint nekem, gondolta Ellie, de csak annyit mondott:

– Valakinek a lánya. Egy boldogtalan feleség. Blackwater Hall gondnoka?

– Lehet – mondta Moira, a könyvét kinyitva, és olyan tekintettel meredt a lapokra, mint akinek másutt járnak a gondolatai.

Ellie letette a levelet a dohányzóasztalra, és eltolta magától jó messzire. Tudta, mi következik, és nem volt ínyére a dolog. Valaha örömét lelte volna benne, ha talál egy régi levelet, amelyben az áll: Az életed árán is őrizd meg titkomat. Ma már nem így volt. Romba dőlt a világa, és ez a Charlotte nevű lány nem több néhány papírra vetett szónál, puszta árnyék a múltból. Nem fog újabb megszállott nyomozásba kezdeni, hogy ismét zátonyra futtassa az életét.

Te tehetsz mindenről, Ellie.

Ezt vágta Dylan a fejéhez, amikor Ellie visszaadta neki az eljegyzési gyűrűt. Amikor elhagyta a lakást. Ő tehet mindenről. Életek siklottak félre. Mert neki muszáj beleütnie az orrát mások dolgába.

– Persze… – Moira most megint őt nézte, a könyve becsukva pihent mellette a karfán. – Valójában Blackwater Hallban lenne a levél helye, nem?

– De, szerintem is.

– Talán fontos nekik. Lord Rathmore-nak.

– Tényleg lord?

– Bernie azt állítja.

Bernie azt állítja. Ellie-nek olyan érzése támadt, mintha Bernie-vel beszélgetne.

– Igazad van, anya – mondta a könyvét kinyitva, de összefolytak előtte a szavak. – Elvihetnéd nekik.

– Én? – így Moira. – Nem, ez a te leveled.

– Nem hinném.

– Fél óra alatt megjárod. – Szóval, már ki is számolta.

Ellie felvette a levelet az asztalról. Nem volt teljesen szívtelen, és valahol kíváncsi is volt erre az Ink House-ra vagy Blackwater Hallra. De csak elviszi a levelet és kész. Nem kíváncsiskodik, nem faggatózik, nem próbál rejtélyeket meg botrányokat megfejteni, mert semmi köze az egészhez. Nem ártja többé bele magát mások ügyeibe.

– Jól van, majd holnap reggel átmegyek. Csak nem tudom, merre…

Be sem fejezhette a mondatot, Moira máris talpon volt, és azt mondta:

– Kérek útbaigazítást Bernie-től. – Azzal zajosan kotorászni kezdett a szoba végében álló íróasztal egyik fiókjában. Fél tucat tollat kipróbált, mire talált egyet, amelyik fog is, aztán eltűnt az előszobában, és felvette a telefont.

{1} Teremtmény, szegény pára (ír).

{2} Egészségedre! (ír)

{3} Az 1990-es évektől kezdődő gazdasági fellendülés Írországban.