Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2025

Twain Márk önéletrajza

A borbélyokról

Hogyan főzték le a szerzőt?

Kétéves gyermekek szellem-szikrái

Jelölt örömei

A Bloke úr cikke

Különös álom

Értesítés kéretik

Szerkesztői üzenetek

Az interjúvoló látogatása

Az esküdtszék előtt

Nagylelkűségi történetek

Titokteljes látogatás

Első irodalmi merényletem

Kérvény az írói jog tárgyában

Baromfitenyésztés

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Mark Twain

RAJZOK

BUDAÖRS, 2025

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-273-3 EPUB
ISBN 978-963-678-274-0 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2025

a mű eredeti címe:
Sketches New and Old

első kiadás: 1875.
első magyar nyelvű kiadás: 1890.
az elektronikus változat
az első magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Joseph Keppler (1838 – 1894) Mark Twainről készített
karikatúrája részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

Twain Márk önéletrajza

Miután két, vagy három személy különböző időkben azt a nyilatkozatot tette, hogy ha önéletrajzot írnék, ők azt elolvasnák, ha idejük akad reá, tehát a közönség e forró kívánságának végre engedek és az alábbiakban adom történetemet.

Régi nemes családból származom. E család igen messze nyúlik vissza, az ó-korba. Az első ős, akiről a Twainek némi tudomással bírnak, a család egyik barátja, névleg Higgins volt.

Ez a tizenegyedik században történt, amikor nemzetségünk Aberdeenben, a Cork grófságban, Angliában élt. Honnan van az, hogy hosszú águnk azóta mindig az anyai nevét használja (kivéve, ha némelyik közülük, hogy e bolondságtól szabaduljon, más névhez rohant) a helyett, hogy megelégednék a Higgins családnévvel? - Ez titok, melynek felderítésére egyikünk sem érzett különös hajlamot.

Olyan, mint egy összezavarodott szép regény és mi hagyjuk nyugodni magára. Mindenik régi család így cselekszik.

Twain Arthour jelentékeny hírű ember volt - adószedő az országúton. Rufus Vilmos idejében. Körülbelül harminc éves korában elment egyikébe ama szép, ó-angol üdülőhelyeknek: Newgate-be, hogy ott valamit eligazítson és sohasem tért vissza. Mialatt ott tartózkodott, hirtelen meghalt.

Twain Augusztus úgy 1160 körül, úgy látszik, beszéltetett magáról. Rendkívül vidám fickó volt, régi kardját elő szokta rántani, kifenni, aztán sötét éjen alkalmas helyre állni és ez éles szerszámát beleütni az emberekbe, akik arra felé jártak; csupán azért, hogy ugrálni, táncolni, lássa őket.

Született humorista volt.

De csakhamar arra szokott, hogy tréfáját igen messze vitte és az első alkalommal, amint rajtakapták, hogy egyik embertársának a ruháit lerángatta, a világi hatóság az Augusztus testének egy részét eltávolította és azt Temple Barrnál egy szépen fekvő magaslatra helyezte, hol üres óráiban az embereket nézegette és igen meg lehetett elégedve.

Soha semmiféle helyzet nem tetszett neki annyira, és soha nem tartózkodott sehol annyi ideig.

Azután családfánk a legközelebbi kétszáz esztendő alatt a harcosok sorát mutatja, - nemes, nagylelkű lovagokét, kik minden időben énekelve vonultak a csatára, még pedig szorosan a hadsereg mögött, és rendesen hangos kiáltással, szorosan a hadsereg előtt vonultak vissza.

Az elhalt öreg Froissard nyomorúságos szellemének gyötrő szemrehányás az, hogy családfánk sohasem bírt többel egyetlen ágnál, - mely a törzstől jobbra volt és télen-nyáron gyümölcsözött.

A tizenötödik század kezdetén ott van a mi Beau Twainünk, akinek «a tudós» mellékneve volt.

Pompás kézzel tudott írni és mindenkinek írását olyan remekül tudta utánozni, hogy ennek láttára az embernek halálra kellett kacagnia magát.

Roppant sok tréfát űzött tehetségével. De időközben olyan szerződésbe ment bele, hogy az országút részére köveket tört és e durva foglalkozás által nagyon megrontotta írását.

Mindazonáltal igen élvezte életét, amelyet a kőüzletben töltött, ami mintegy negyvenkét évig tartott.

E hosszú idő alatt annyira mintaszerű életet folytatott, hogy valahányszor az egyik héten befejezte az egyik szerződést, a kormány neki mást adott. Igazi kedvence volt a rendőrségnek.

Művésztársai előtt örökké nagy kegyben állott és jótékony titkos egyletüknek kiváló tagja volt. Ezt az egyletet «Lánc-egylet»-nek hívták. Ez ősöm mindig rövidre nyírva viselte haját, különös előszeretete volt a darócruhák iránt és mikor meghalt, a kormány nagyon mélyen gyászolta.

Fájdalmas veszteségére szolgált ő a hazának, mert nagyon rendes ember volt.

Néhány évvel később, ott van a mi híres Twain Morganunk. 1492-ben Kolumbusz Kristóffal, mint utas jött át Amerikába. Úgy látszik, hogy komor, kellemetlen kedélyhangulatú volt.

Az egész utazás alatt folyton panaszolt, az élelmezés ellen és folyton azzal fenyegetőzött, hogy partra száll, ha ez nem lesz másféle. Folytonosan friss angolnát óhajtott.

Aligha vonult el egy nap a feje fölött, amelyiken ő ne kóválygott volna a hajón ide s tova, levegőbe emelt orral, gúnyolva a parancsnokot s azt mondva neki: nem hiszi, hogy Columbus tudná, hogy hova megy, vagy hogy egyáltalában járt volna valaha ott, ahova törekszik.

Amaz emlékezetes kiáltás: «föld, föld!» mindenki szívét megreszkettette a hajón, csupán az övét nem.

Darab füstös üvegen át arra felé bámult, amerre mutattak, aztán ezt kiáltotta:

- Vigye el az ördög azt a szárazföldet. Hiszen az tutaj!

Mikor ez a kérdésben levő utas a hajóra jött, semmit sem hozott magával egyebet, mint egy régi újságot, melyben egy B. G.-vel jegyzett zsebkendő, egy gyapjúharisnya, L. W. C.-vel jegyezve, egy törülköző kendő, D. F.-el jegyezve volt.

És utazása alatt mégis igen sokat gyötrődött bőröndjével és sokkal nagyobb lármát csapott vele, mint a többi utasok összevéve.

Ha a hajó előre hajolt és nem hagyta magát kormányozni, akkor ő bőröndjét hátrább vitte és figyelte a hatást.

Ha a hajó himbálózott, akkor azt követelte Columbus-tól, hogy embereivel a «poggyászát» szállíttassa el.

Viharok alkalmával csomót kellett szájába tömni, mert a bőröndje után való kiáltozása lehetetlenné tette a legénységnek azt, hogy a parancsokat hallja.

Nem világlik ki, hogy ezt az embert valami nevezetes illetlenségért bepanaszolták volna, de a hajókönyvben mint sajátságos körülmény fel van említve az, hogy ámbár poggyászát egy újságban hozta a hajó fedélzetére, mégis négy bőröndben, egy kosárban és néhány champagni pezsgősüveg-kosárban vitte a szárazra.

Mikor azonban visszajött és hencegő módon azt állította, hogy több ingósága hiányzik és meg akarta motozni a többi utasok poggyászait, ekkor csordultig telt a pohár és őt keresztül dobták a fedélzeten.

Hosszas ideig várták, hogy vajon fel fog-e jönni a víz színére, de az apályban nyugvó hullámokon egyetlen buborék sem mutatkozott.

Míg mindnyájan azzal voltak elfoglalva, hogy a hajó oldalán letekintettek és az érdeklődés percről-percre nőtt, egyszerre csak észrevették, hogy a kikötött hajó himbálózni kezdett s a horgonylánc minden feszülés nélkül függött le a hajó orráról.

Aztán az elsárgult hajókönyvben a következő megjegyzést találjuk:

«Idővel észrevétetett, hogy a kellemetlen utas víz alá merült, magával vitte a horgonyt és eladta az ország belsejében tartózkodó vadaknak, azon állitással, hogy «lelte» azt. A kötnivaló.»

De ennek az ősnek mégis jó és nemes ösztönei voltak, sőt büszkén emlékezünk arra, hogy ő volt az első fehér, aki az indiánok civilizációjának és fejlesztésének ügye iránt érdeklődött.

Kényelmes fogházat épített, akasztófát állíttatott fel és halála órájáig önmegelégedéssel emlegette, hogy befolyása az indiánusokra sokkal nemesítőbb és jobb volt, mint az összes más reformátoroké, akik valaha csak közöttük működtek.

E helyen a krónika kevésbé nyíltszívűvé válik és végül azzal a közléssel zárul be, hogy az öreg utas azért ment oda, hogy lássa akasztófán az első fehért, akit Amerikában felakasztottak s miközben ott tartózkodott, olyan sérüléseket szenvedett, melyek halállal végződtek.

A «reformátor» unokája a 16-ik században virult annyi meg annyiban..., évkönyveinkben mint az öreg admiral volt ismeretes, ha a történelemben más nevet is viselt.

Hosszú ideig parancsolt gyors hajókból álló hajóhadaknak, melyek jól felfegyverkeztek és emberekkel jól elvoltak látva.

Nagyszerűen tudta vadászni a hajókat.

Azok a járművek, amelyeket ő követett és amelyekre sasszemeit irányozta, mindig gyorsan haladtak tova az óceánon.

Ha azonban egy hajó nem sietett eléggé, amit pedig kétségkívül megtehetett volna, akkor az ő méltatlankodása akkora magas fokra hágott, hogy nem tudta magát tovább türtőztetni és akkor magával vitte a hajót hazájába, hol szorgalmasan megőrizte, abban a reményben, hogy a tulajdonosok majd eljönnek és elviszik. Ők azonban sohasem tették ezt.

Megkísérelte egyúttal ama hajók matrózainak restségét és tunyaságát elűzni, mert arra kényszerítette őket, hogy mozgást tegyenek és fürdőt vegyenek.

Ezt ő a hajókorláton való átugratásnak nevezte.

Minden növendékének erősen tetszett ez a mulatság.

Ha legalább egyszer megkísérelték, soha nem tettek többé semmiféle ellenvetést.

Ha a tulajdonosok kissé késtek hajójuk elvivésével, akkor az admiral elégette azokat, nehogy a biztosítási összeg kárba menjen.

Ezt a derék urat évei és dicsősége teljében levágták.

Megtört szívű özvegye halála napjáig azt hitte, hogy ha tizenöt perccel előbb vágták volna le, életben maradt volna.

Twain Charles Henry a tizenhetedik század utolsó felében élt, buzgó és kitűnő hittéritő volt.

Tizenkétezer déli szigetlakót téritett meg és felvilágosította őket arról, hogy egy kutyafogakból álló nyakkötő és egy pápaszem nem elegendő ruházat az isteni tisztelet látogatására.

Szegény nyája nagyon, nagyon szerette őt és amikor temetése bevégződött, mindnyájan közösen keltek fel (és kijöttek az étteremből) könnyekkel szemeikben és azt mondták egymásnak, hogy bizony jó, pompás hittéritő volt és azt kívánták, hogy bár még lenne valami belőle.

Pa-Go-To-Wah-Wah-Pukketiwics (a hatalmas sertésszemű vadász) Twain a tizennyolcadik század közepét ékitette s Braddock tábornoknak teljes erejéből segítségére ment, hogy Washingtont, az elnyomót leverje.

Ezen ős volt az, aki tizenhétszer lőtt Washingtonunkra.

Eddig igaz az a szép és regényes történet a könyvekben; de ha az elbeszélés tovább folytatva, úgy hangzik, hogy a tizenhetedik lövésnél az elborzadó vad ünnepélyesen azt mondta, hogy amaz ember a nagy szellemtől valami nagy dologra van kiszemelve s hogy ő - istentelen fegyverét többé nem meri ellene felemelni, - hát akkor az elbeszélés kissé eltér a történelmi hűségtől.

Amit ő igazán mondott, a következő volt:

- Teljesen (korty) hasztalan. Az az ember annyira ittas, hogy annyi ideig sem állhat egyenesen, amíg őt találni lehetne.

Az én (korty), az én készletem nem engedi meg, hogy erre itt több töltést pazaroljak.

Ez volt az, amiért ő a tizenhetedik lövésnél megállott és ez jó világos és mindenki által felfogható ok volt - olyan ok, mely ékesen beszélő, meggyőző valószínűsége miatt igen ajánlatos reánk nézve.

Mindig nagy örömemre szolgált a krónikás könyvünkből beszélni, de azt a sejtelmet éreztem, hogy Braddock elesténél, aki kétszer lőtt egy katonára és nem talált (kettőből egy század alatt könnyen lesz tizenhét), mindenik indián arra a határozott véleményre jutott, hogy azt a katonát a nagy szellem nagy dolgokra szemelte ki, - azt hiszem, egyetlen oka annak, hogy miért adatott át a világnak csak a Washingtonnal való esete, nem más, mint az, hogy ez a jövendölés teljesedett, és a többi nem.

Mert nincs elegendő könyv a földön, amelyikbe beleférne az a sok «jövendölés», mit indiánok és mások tettek, de a beteljesedett jövendölésekről szóló tudósitások egy kabátzsebben elférnének.

Megjegyzem itt mellékesen, hogy őseim némelyike, melléknevénél fogva igen ismert a világtörténelemben, úgyhogy nem tartom fáradságra méltónak velük foglalkozni.

Így megemlítem közülük Twain Brinsley Richardot, alias Guy Fawkest, Twain Wenthwort Johnt, alias a tizenhatköteles Jancsit, Twain Hogarth Vilmost, más néven Jack Shephardót, Twain Ananiast, más néven báró Münchhausent, Twain John Georget, más néven Kydd kapitányt.

Ott vannak még Twain Francis, Tom Pepper, Nabukodonozor és Bileam szamara - mindnyájan családunkhoz tartoznak, de ennek egyik oldalágához (mely a tiszteletre méltó főágtól kissé eltávolodott - de valóságos oldalág,) melynek tagjai a régi törzstől annyiban különböztek, hogy ők a végből, hogy megszerezzék maguknak a nagy hírnevet, melyet mindig óhajtottunk és éheztünk, ők azt az alacsony szokást vették fel, hogy fegyházakba záratták magukat, nemhogy felkötötték volna magukat.