Camilla Läckberg – Henrik Fexeus

DÉLIBÁB

Fordította: Dobosi Beáta

A mű eredeti címe: Mirage

Copyright © Camilla Läckberg és Henrik Fexeus, 2023

Published by arrangement with Nordin Agency AB, Sweden

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2023

Magyar fordítás © Dobosi Beáta, 2025

A jogtulajdonos engedélye nélkül

a műből részlet sem közölhető.

ISBN 978-963-614-699-3 (papír)

ISBN 978-963-614-700-6 (epub)

Megjelent az Animus Könyvek gondozásában, 2025-ben

Az Animus Könyvek a Central Kiadói Csoport tagja

Felelős kiadó: Marosi László

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Havadi Krisztina

Felelős szerkesztő: Kukucska Zsófia

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit

Borítóterv: Sigmond Viktória

Tipográfia, e-book: Scriptor Kft.

Még tizennégy nap

Niklas komótosan falatozva figyelte az étkezőasztalnál ülő családját. Bár december tizenhetedikén még korainak érezte karácsonyi díszbe öltöztetni a házat, a lányával úgy döntöttek, kidekorálják. Ezért sorakoztak most fehér porcelánmikulások az asztalon, és ezért úszott a szoba egy izzósor meleg fényében. Megbeszélték, hogy a fenyőfa aligha bírná ki szentestéig, ha már most behozzák, ezért az izzósort a lámpára akasztották az asztal fölé, és csak azt kapcsolták fel.

A lánya kötött pulóvert viselt, amelyen piros és zöld diódák villogtak, ő pedig piros nyakkendőt kötött a vacsora tiszteletére. Az öltönye természetesen hamuszürke volt, mint mindig. Elvégre mindennek van határa.

Bekapott egy újabb falatot. Grillezett ananász gyömbéres, chilis, mézes szószban. Valójában nem tartotta a gyümölcsöt rendes ételnek, de a lánya élt-halt az ananászért. Valószínűleg egy szaftos hússzelet helyett is azt választotta volna. Sebaj, annál több marad neki.

A többiek teljesen belemerültek az étkezésbe, ezért nem tűnt fel nekik, hogy figyeli őket. Kész szerencse. Biztos nagyon idétlenül festett, de nem tehetett róla. Elégedettnek érezte magát. Jobb szó híján. Új volt számára az érzés, pedig nem is kellett különösebben sok hozzá.

Szépen felfelé ívelő karrier például biztosan nem, pedig sikeresnek mondhatta magát.

Az östermalmi Linnégatanon található lakás sem, noha értékelte, hogy itt élhet a lányával.

Elég volt annyi, hogy ők hárman egy asztalhoz ültek le.

A merénylet, amelyet fél éve kíséreltek meg ellene, és amelyről még a pletykalapok is írtak, már emlékké fakult. Túlélte. Bár természetesen megerősítették az őrizetét. Beletelik még legalább fél évbe, mire a főnöke megnyugszik. De már olyan régóta vették körül testőrök, hogy szinte a családjának tekintette őket.

Család.

Pont erről volt szó! A lánya tizenhat éves, lassan kész nő, és ő úgy érezte, egész jól felkészítette az életre. Néha persze a fejéhez vágta, hogy utálja, de a kamaszok már csak ilyenek. Szemben a volt neje ült. Ha fél éve valaki azt mondja, hogy megint össze fognak járni, garantáltan nem hisz neki. De a közhely igaz. Az idő minden sebet begyógyít. Itt ültek, mint valami modern család, és elfogyasztották a karácsonyi vacsorát. Gyűlölködés nélkül. Még ajándékoztak is.

Elszorult a torka; kipillantott az ablakon, hátha a többiek nem veszik észre, hogy könnybe lábadt a szeme. Már besötétedett, szállingózott a hó. Olyan volt, mint egy képeslap. És ebben a pillanatban ez igaz volt az életére is. Évek óta először ernyedtek el a vállizmai. Nem hasogatott a feje.

A folyosóról búgó hang hallatszott: valaki csengetett. A lánya meglepetten nézett fel a tányérjáról.

– Ki lehet az? Szombat van. Megígérted, hogy nem dolgozol vacsora közben.

– Fogalmam sincs, ki az – felelte Niklas az igazságnak megfelelően, miközben felkelt. – Ezek szerint nem hozzátok jöttek?

A volt felesége és a lánya megrázta a fejét.

Niklas kiment a bejárati ajtóhoz.

– Ha Mikulást rendeltél, megbánod! – kiáltotta utána a lánya az étkezőből.

Akárki csengetett is, az utcán posztoló testőrök alapos biztonsági ellenőrzés után felengedték. Mivel nem szóltak fel, olyasvalaki jött, akinek az érkezésére nem kellett figyelmeztetni. Az ajtón lógó nagy felbontású képernyőn látta, ki áll a küszöbön. Egy biciklissisakot viselő férfi, vörös csillaggal a mellén. És hóval a vállán. Az Inte futárszolgálat. Ez megmagyarázta a dolgot.

– Tessék? – nyitott ajtót Niklas.

– Niklas Stockenberg? – kérdezte a férfi kifulladva, és egy kis fekete borítékot nyújtott felé. – Parancsoljon! Magának szól.

A borítékon nem állt semmi. Niklas a homlokát ráncolva elvette. Megfordította. A másik oldala is üres volt.

– Kitől…? – pillantott fel.

De a férfinak már hűlt helyét találta. Lerobogott a lépcsőn, amint átadta a küldeményt. Biztos késésben volt a következő címről.

Niklas becsukta az ajtót, és felnyitotta a borítékot. Egy fehér papírlapot talált benne. Amikor kihúzta, látta, hogy névjegykártya, méghozzá az elegánsabb fajtából. Név azonban nem állt rajta. Csak egy számra hasonlító valami. Olyan, mint egy nagy nyolcas, amelynek az alsó felét kiszínezték. Alatta egy telefonszám, és semmi más.

Niklas a homlokát ráncolta. Sem a jelkép, sem a telefonszám nem tűnt ismerősnek. De valami azt súgta, hogy nagyon is tudja, mi ez. Évek óta erre az üzenetre várt, miközben azt remélte, hogy sosem kapja meg. Elfojtotta, száműzte az életéből. Még nem készült fel rá.

Az is lehet, hogy csak valami reklám, gondolta.

Csupán egyféleképpen deríthette ki. Előhúzta a telefonját a zakója belső zsebéből, és felhívta a számot. Remegett a keze.

Három kicsengés után egy női hang szólalt meg felvételről.

– Üdvözlöm, Niklas Stockenberg. Reméljük, elégedett volt a szolgáltatásainkkal, amelyeknek az időtartama most lejár. Még tizennégy nap… egy óra… tizenkét perc… van hátra az életéből.

Niklas úgy szorította a telefont, mintha össze akarná roppantani. Gombóc nőtt a torkában. Nem kapott levegőt. Forogni kezdett vele a világ, a falnak kellett támaszkodnia, hogy ne essen el.

A konyhából nevetés hallatszott, a lánya meg az anyja jót mulattak valamin.

Niklas térdre rogyott az előszobaszőnyegen. Arra gondolt, milyen jó, hogy drága és vastag darabot választott, különben most megfájdulna a térde. Összeszorította a szemét, és igyekezett rendezni a gondolatait. Tudta, hogy egyszer eljön ez a nap. Már régóta tudta. De nem volt hajlandó gondolni rá. Abban reménykedett, hogy megússza.

Eddig így is történt.

– Hová tűntél, apa? – kiáltotta a lánya. – Ha éppen Mikulásnak öltözöl be, hívom a sajtót. Én szóltam!

Niklas a falba kapaszkodva lassan felállt, néhányszor megköszörülte a torkát, és nagy levegőt vett, hogy elmulassza a remegést. Aztán bement az étkezőbe.

Amikor a volt felesége és a lánya megpillantotta, torkukra forrt a nevetés.

– Ki volt az? – kérdezte ijedten a lánya. – Falfehér vagy.

A volt neje felpattant.

– Ülj le, mielőtt elájulsz!

Lenyomta az egyik székre, és megfogta a homlokát.

– Senki – mondta Niklas. – Valaki tévedésből csengetett.

– Szakad rólad a víz. Mi ez, valami roham? Szedsz valamit? Ne hívjunk mentőt? Mondj már valamit, Niklas!

A férfi elfordította a fejét, és igyekezett rámosolyogni a lányára.

– Semmi baj, Nathalie. Csak egy kicsit megszédültem.

Nathalie kérdő pillantást vetett az anyjára. Niklas megfogta a nő kezét, és tartotta egy darabig.

– Kösz, Mina, de mentőkre semmi szükség – mondta. – Mindjárt vége.

A havazás már nem tűnt olyan hangulatosnak. Hideg volt, és könyörtelen, a tél börtönébe zárta. Gúzsba kötötte.

Nem volt hová menekülnie.

Két hét múlva meghal. Pedig annyi mindenre nem volt még ideje! Minára pillantott, és már nyitotta a száját, hogy mondjon valamit, de aztán csak becsukta. Mindent megtett kettőjükért? Jó apja volt Nathalie-nak? Hiányozni fog nekik? Mit szólnak majd a munkatársai?

Nathalie pulóvere vidáman villogott felé.

Nem akart meghalni.

Az idilli téli képeslap kicsúszott a kezéből, és a padló felé vitorlázott. Ott is hagyta.

Nagyot sóhajtott, és megdörzsölte az arcát.

Az elmúlt húsz év jó volt. Nagyon is jó, ami azt illeti. De ahogy az imént Minának mondta: mindjárt vége.

Tizennégy nap, egy óra és tizenkét perc múlva. Vagy már csak tíz.

***

VINCENT A FÖLDÖN FEKÜDT a karlstadi Scala Színházban. Lekapcsolta a mennyezeti lámpát, csak a piperetükör felettit hagyta égve. A meleg fényű villanykörték azon kevés dolog közé tartoztak, amelyek egybevágtak az embereknek a színházi kulisszák mögötti világról alkotott elképzeléseivel. Biztos csak Hollywood életre szóló hatása, de azért szépnek és romantikusnak találta őket.

Az előadás egy órája ért véget. A csapat teljes gőzzel dolgozott a díszletek lebontásán a pihenő alatti emeleten. Minden berendezési tárgyat meg kelléket, a legutolsó lámpát is szét kellett szedni, és fel kellett rakni a két nagy teherautóra. Ehhez helyi rakodómunkások segítségét is igénybe vették, ráadásul a turné szervezője, Ola Fuchs valóságos legenda volt a szórakoztatóiparban, de még így is közel három óráig tartott a művelet. Az embereknek sejtelmük sem volt, hogy Vincent kétórás tündöklése legalább hétórányi kevésbé tündöklő előkészületet és utómunkát kívánt egy csomó embertől. Minden egyes este.

Óvatosan helyezkedett. A linóleumpadló hihetetlenül kemény volt. Fellesett a kanapéra, és arra gondolt, hogy oda kellett volna lefeküdnie. Így járt. Most már marad, ahol van.

Ez a színház telis-tele volt páratlan és ezért kellemetlen számokkal. A színpadon ötméteres magasságban volt a plafon. Hat jobb lett volna. A mennyezeten tizenhét rúd futott, amelyekre lámpákat és díszleteket lehetett rögzíteni. Ez sem valami jó szám. De öt meg tizenhét az huszonkettő, vagyis két darab kettes. Ez már jobb. Ráadásul kettő meg kettő az négy, és pont ennyi előadást fog tartani ebben a színházban ezen a turnén.

A fellépőruhája egy vállfán lógott. Ma egy háromrészes öltönyt választott, elvégre ez volt az utolsó előadása karácsony előtt. Három rész. A rosseb egye meg! Ebbe bele sem gondolt. Ráadásul bele is izzadt az öltönybe az előadás végére, ezért azonnal pólóra és alsónadrágra vetkőzött, amint belépett a pihenőbe. Így talán kevésbé tűnik halottnak, ha valaki be talál nyitni, mint ha a fellépőruhájában feküdne itt. Elmosolyodott. Az ember tanul a hibáiból.

A színpadon felhangzó csattanásra összerezzent. Mintha valami eltört volna. Ola káromkodásai idáig hallatszottak. Vincent azonban már rég megtanulta, hogy bizonyos dolgokba jobb nem belekontárkodni. A karrierje kezdetén megpróbált segíteni a díszlet felépítésében és lebontásában. Hallott pletykákat előadóművészekről, akik úgy fennhordták az orrukat, hogy a kisujjukat sem mozdították, csak a saját megjelenésük izgatta őket, és ő nem akart ilyen lenni. De egykettőre rájött, hogy csak láb alatt van. Mindenkinek jobb, ha nem kotnyeleskedik.

Ami azt jelentette, hogy még több mint egy órát heverészhetett a kemény padlón, mire felpakolják a teherautókat. Nem is volt baj, mert megint megfájdult a feje. Az asztalon egy üres pohár állt, az oldalán fehér por. Egy ideje már fájdalomcsillapítókon élt, leginkább koffeintartalmúakon. Fontolóra vette, bevegyen-e még egyet, de valószínűleg nem használt volna. Sóhajtva összeszorította a szemét, és várta, hogy elmúljon a fájdalom. Vagy legalább szemernyit enyhüljön. Régen csak elfáradt a turnékon. Egy kissé talán lassabban tudott gondolkodni. A fejfájás azonban új keletű volt. Úgy fél éve minden előadás után jelentkezett. Aztán az állapot állandósult. Néha erősebb volt, néha gyengébb, de nem tágított. Nyomasztotta. Zavarta. Már nem is emlékezett rá, milyen, amikor nem fáj.

Nem akarta elhinni, hogy a korral jár. Csak néhány hónap múlva tölti be az ötvenet. Az előadásai sem voltak olyan megerőltetőek, mint régebben. Így aztán csupán két lehetőség jöhetett számításba. Vagy agydaganat okozta, vagy lelki eredetű. Az elsőt nehezére esett elhinnie, mert semmilyen más tünetet nem tapasztalt. De ha lelki eredetű, mi a fenét jelent? Mit akar üzenni a szervezete?

Mint oly gyakran, most is azt kívánta, bárcsak itt volna Mina. Neki biztos lenne valami jó válasza. Nyár óta, amikor az az eset történt Nathalie-val és Novával, alig néhányszor találkoztak. Egyrészt mindkettőjüknek megvolt a maga baja: Vincent az új előadásaira készült, Mina új nyomozásokon dolgozott. Másrészt furcsa volt nem rendőrségi ügyben találkozni. Amikor mégis megtörtént, Vincent mindig túl rövidnek és túl kevésnek érezte ezeket a találkozókat. Ha együtt voltak, enyhült a fejfájása. És a benne lakozó árny is visszavonulót fújt.

A vezetés újra bizalmat szavazott Mináék nyomozócsoportjának, ami azt jelentette, hogy a nőnek többet kellett dolgoznia. Amikor meg szabad volt, Vincent napjait táblázta be a ShowLife Productions ügynöke, Umberto. A két dolog már-már kínos pontossággal esett egybe. Mintha csak Vincent ügynöke és Mina főnökei összebeszéltek volna, hogy távol tartsák őket egymástól.

De más oka is volt a dolognak. A rejtély, amely Vincent dolgozószobájában lapult, és amelyről nem mert mesélni Minának. Ez sem könnyítette meg a találkozásokat. Nem kizárt, hogy ez okozta a fejfájást is, ha jobban belegondolt. Ősszel rengeteget töprengett a feladványon, de nem sikerült megfejtenie. Pedig nagyon is komolyan vette a benne rejlő fenyegetést.

Akárki küldte neki az első üzenetet fél éve, nyilván igen türelmes ember volt. De Vincent nem akarta ezzel terhelni Minát. A saját szakállára kellett megoldania.

Mégis minden előadás után abban reménykedett, hogy a nő a kulisszák mögött várja, mint első alkalommal Gävlében, amikor megismerkedtek. De természetesen sosem várta. Mindkettőjüknek megvolt a saját élete. Ettől persze tény maradt, hogy túl ritkán találkoztak.

Ezzel szemben ősz vége óta Vincent sokkal több időt tudott a családjával tölteni, mint régebben. A törött lába miatt csak mankóval tudott járni, ezért hónapokig nem léphetett fel. Most először töltött otthon minden estét és persze nappalt, ahogy azt a felesége, Maria mindig is akarta. Ám az asszony nagyon hamar rájött, hogy nem is akarja ő ezt annyira, mint hitte. Még a gyerekek is gyanakodva kérdezgették, miért nem jár el esténként.

Az árny pedig megmozdult benne.

Senki sem örült jobban a családjánál, amikor újra turnézni kezdett. Azóta megkétszerezte az erőfeszítéseit, néha két fellépést is vállalt egy napra. El kellett foglalnia magát. Nem gondolkodni olyasmin, amin nincs értelme gondolkodni.

Felpillantott a plafonra. Az agysejtek ki tudnak égni? Lehet, hogy kárt tesz az agyában, ha túl sokat használja? Valószínűleg nem. De azért utána fog nézni. Mert itt és most, a karlstadi Scala Színház padlóján így érezte. Sóhajtva behunyta a szemét, és gondolatban felírta a fejfájást azon témák listájára, amelyekről Minával beszélni akart.

***

AKAI HATÁROZOTT LÉPTEKKEL ment végig a metró peronján. Már rég megtanulta: annak, aki úgy néz ki, mint aki tudja, mit csinál, rendszerint nem tesznek fel kérdéseket. A láthatósági mellény, amelyet viselt, szintén megtette a magáét. A késő este úton lévő fáradt emberek szemében paradox módon láthatatlanná vált. Csak egy volt a metróban dolgozó munkások közül. Nem kellett foglalkozni vele. Bizonyos fokig igaz is volt, hogy dolgozni készül. Csak nem úgy, ahogy az emberek gondolták.

Elérte a peron végét, és kinyitotta a kis kaput, ügyelve, hogy a biztonsági kamera ne vehesse fel az arcát.

Csak egy átlagos szerviztechnikus volt, aki a munkáját végzi. Semmi más. Szerencsére a táskájában lapuló festékesflakonok zörgését nem rögzítette a kamera.

A kapu túloldalán egy lépcső vezetett a peronról az alagútba. Akai igazából nem szeretett itt lenni, mert túl veszélyes volt. Az új szerelvények sokkal halkabban közlekedtek, mint a régiek, ezért az idejáró graffitisek sokkal inkább ki voltak téve a balesetveszélynek.

Ráadásul már rég továbbfejlesztette a művészetét. A graffiti amatőröknek való. Ő már plakátokat és stencileket is készített. Retró alkotásokat az 1990-es évek stílusában. Persze amióta a bálványa, Banksy kiléte lelepleződött, már semmi sem volt ugyanaz. Akai azonban úgy vélte, hogy ő új és modern szintre emelte a dolgot. Az óvárosban rendezett tárlatai kiállták a próbát. Már-már ijesztő volt, mi pénzt meg nem adtak az emberek a műveiért, pedig azt sem tudták, kicsoda. Az Akai csak a művészneve volt, és Banksyhez hasonlóan nem akarta elárulni a világnak, ki is ő valójában. A művészvilág titka akart maradni.

Miután megtett néhány métert, felkapcsolta a fejlámpáját. Az alagút itt kiszélesedett, hogy a munkások ne kerüljenek túl közel a vágányokhoz. Tudta, hogy a szolgálati helyiség kissé beljebb található. A haverja barátnője, aki technikusként dolgozott, gyakran tartózkodott ott. Akai megígérte a haverjának, hogy a lány születésnapjára kidekorálja a helyiséget. Az volt a terv, hogy amikor másnap reggel belép, a betonfalak helyett egy erdő fogadja. Minden falat fák és bokrok borítanak, alattuk pedig egy koboldcsalád. Észbontó lesz!

Elhaladt egy korábbi képe mellett. Néhány ismerősét festette meg. Az egyik arc fölé valaki az Itt járt Sussi feliratot firkálta. Rohadt mocskos vandálok!

Csikorgott a kavics a talpa alatt. A távolban feltűnt a szolgálati helyiség ajtaja a fejlámpa fényében. Megkerült egy földkupacot, aztán megállt. Volt itt valami furcsa. Visszafordult a halom felé. Majdnem a csípőjéig ért. Abban nem volt semmi különös, hogy talál idelent egy kupacot, mert volt itt minden. De több helyen valami fehér kandikált ki belőle. Egy filmre emlékeztette, de hirtelenjében nem jutott eszébe, melyikre. Félrekotort egy kis földet, aztán fürgén hátralépett, amikor megpillantotta, mi van alatta.

Csontok.

Ez csak valami beteg vicc lehet. Ez volt az egyetlen magyarázat. De milyen állatnak vannak ekkora csontjai? Amikor ki akarta húzni az egyiket, elkezdett leperegni a föld a halom tetejéről. A fejlámpa fényében egy koponya vigyorgott rá kísértetiesen.

Egy emberi koponya.

Akai nem tudta eldönteni, hogy sikítson-e, vagy elfusson. Ezért sikítva elfutott.

Még tizenhárom nap

Mina vágyakozva pillantott a szendvicsre a tányéron. Tagadhatatlanul sokat fejlődött. Régebben csak egy jól lezárt joghurt jöhetett volna számításba reggelire, most meg itt ült, és szendvicset evett, amelyen akármi is lehetett. Az előző napi vacsorát is teljesen kiélvezte Niklasnál. Persze azt a részt leszámítva, amikor a férfi rosszul lett. Nathalie azonban biztosította, hogy ez nem mindennapos, Niklas pedig egykettőre összeszedte magát. Mina remélte, hogy megfogadja a tanácsát, és felkeres egy orvost.

Szóval a lányával és a volt férjével vacsorázott. Az élet néha tényleg kiszámíthatatlan fordulatokat tud venni. Hazudna, ha azt állítaná, hogy egyenes út vezetett idáig. Nathalie-val leginkább csacsacsáztak: kettőt előre, egyet hátra. A végén azonban elérkeztek erre a pontra. Elfogyasztottak egy családi vacsorát hármasban.

Nagyot harapott a szendvicsbe, és élvezettel ízlelgette a vajat, a sajtot meg a paprikát, miközben nagyon is tudatában volt, hogy táplálkozási szempontból ennyi erővel egy jókora szelet süteményt is bevághatna. De hát karácsony volt.

Azon tűnődött, hogyan ünnepelhet Vincent. A családjával természetesen, de vajon nagy karácsonyt tartanak sok rokonnal, vagy csak szolidan maguk között? Szúró fájdalmat érzett, de gyorsan elhessegette a féltékenység gondolatát. Hiányzott neki a férfi. Amióta Vincent nyáron megmentette Nathalie életét, alig néhányszor beszéltek, aminek több oka is volt. Egyrészt egyikük sem volt különösebben jó csevegő, másrészt Mina minden erejét arra fordította, hogy lassan, de biztosan bizalmas kapcsolatot építsen ki a lányával. Peder is űrt hagyott maga után, amikor meghalt, és a gyásznak távolságra volt szüksége.

Könnybe lábadt a szeme, amikor eszébe jutott a kollégája.

Aztán ott volt még az az apró részlet is, hogy nem tudta, mit jelentenek egymásnak Vincenttel. Gyakrabban gondolt rá, mint ahogy azt hajlandó lett volna beismerni. Csakhogy a férfinak családja volt. Meg egy igencsak féltékeny felesége. Mina nem akarta szétszakítani őket.

Ezért a munkába temetkezett, és ezt használta ürügyként.

Hogy ne kelljen tovább gondolkodnia, inkább a reggeli tévéműsort kezdte figyelni. A stúdióba Niklas Strömstedt énekes lépett be, hogy előadja a Gyújts egy gyertyát című számát. Ezt eredetileg nem a Triad nevű együttessel játszotta? Mina kétségbeesetten igyekezett felidézni a másik két férfi nevét, de csak Orupra és Anders Glenmarkra emlékezett, akikkel Niklas Strömstedt a GES nevű bandát alapította. Elkezdődött a szám a pislákoló gyertyák között, és Mina akarata ellenére karácsonyi hangulatba került. Pedig utálta ezt az ünnepet. Gyerekkora karácsonyai távolról sem voltak békések. Miután a nagymamájához költözött, legalább csendesek lettek, viszont meglehetősen egyszerűek is.

Felkelt, és hozott még kávét. A dohányzóasztalon heverő telefonjára lesett, amikor megint leült. Talán írhatna egy karácsonyi üdvözletet Vincentnek. A kérdés az volt, mit látna bele a férfi. De azt, hogy „kellemes karácsonyt”, elég nehéz félreérteni. Szimpla jókívánság. Ahogy barátok között szokás.

Fogta a készüléket. Elkezdett írni, aztán kitörölte. Megint írt, megint törölt. Végül tett egy mosolygós arcot a szöveg után, de rögtön meg is bánta. Vincent nem az a fajta, aki vigyorgó arcokat küldözget. Mina kitörölte a vidám fejecskét, viszont a jókívánságot meghagyta. Aztán megnyomta a küldés gombot.

Mire Niklas Strömstedt a száma végére ért, Mina már keservesen bánta az egészet.

***

TÖBB MINT EGY HETE HAVAZOTT. Vincent tyresői udvara és a ház körüli fák úgy néztek ki, mintha vastag réteg vatta borult volna rájuk. Kiskorában szerette a havat, ám ahogy idősebb lett, egyre kevésbé. Lehet, hogy a hólapátolás miatt, amit éppen csinált. Így, hogy neki kellett megbirkóznia vele, már nem volt olyan szórakoztató.

Ráadásul még mindig nyúzottnak érezte magát az éjszakai buszozástól. Bár a járművön alakítottak ki fekvőhelyeket, nem sikerült elaludnia mindaddig, amíg meg nem érkeztek Stockholmba, és meg nem álltak az éjszaka folyamán befutott többi turnébusz mellett a Barnhusbronnál. Akkor aludt három órát a parkoló járművek között, mielőtt taxit hívott.

A konyhaablak felé sandított. A családja reggelizett. Megígérte nekik, hogy letakarítja a járdát, mire Aston és Rebecka elindul iskolába. Belevágta a lapátot a hóba, és akkora adagot dobott a fehérség alatt rejlő gyepszőnyegre, amekkorát csak bírt. A kis hómentes négyzetben feltűnt az utcára vezető kavicsos járda. Kezdetnek nem is rossz. Csak így még jobban látszott, mekkora munka áll előtte.

Nyújtózkodott, és megtapogatta a hátát. A lehelete fehéren gomolygott a levegőben. Farkasordító hideg lett. Az országnak ebben a déli csücskében általában csak januárban havazott, ha havazott egyáltalán. Jobbára ónos eső esett. Idén viszont hosszú ideje először havas és hideg telük volt. Az udvarban legalább húsz centi vastagon állt a hó. És még csak december közepén jártak. A helyes kis hómentes négyszögét lassan újra befedte a hulló hó.

Sziszüphosz.

Ő volt Sziszüphosz.

Egy sóhajjal visszament a bejárati ajtóhoz, és a házfalnak támasztotta a lapátot. A gyerekek majd kigázolnak a hóban. Mielőtt benyithatott volna, Aston robogott ki az overalljában.

– De jó, még több hó esett! – kurjantotta. – Imádom a havat!

Azzal hanyatt vágódott, és elkezdett hóangyalt csinálni. A hidegre rá se rántott.

– Építünk hókunyhót délután, apa? Vagy iglut! Légyszi!

Vincent lelki szemei előtt megjelentek gyerekkora hókunyhói, amelyekben játszott. Vagyis inkább előttük, a „kunyhók” ugyanis jobbára szűk átjárók voltak az udvaron frissen felhányt hókupacok között. Végigfutott a hátán a hideg. Ki nem állhatta a szűk helyeket. De értette, miért akarja Aston. Van valami izgalmas abban, ha az ember megépítheti a saját kis világát. Persze bizonyos értelemben mindenki ezt teszi, legalábbis mentálisan, mert mindenkinek más a valósága, de…

– Apa! – szólalt meg Aston Vincent előtt állva. – Az agyadat is belepte a hó, vagy mi van?

Vincent pislantott egyet. Már nyitotta a száját, hogy közölje, egy hókunyhóhoz sokkal több hóra van szükség, amikor Maria jelent meg az ajtóban.

– Nem lesz itt semmiféle hókunyhó – tette karba a kezét a neje. – Bármikor beomolhat, életveszélyes. Te meg mi az istenért bőrkesztyűben és Hugo Boss öltönyben lapátolsz havat? Nem tudnál praktikus téli ruhákat hordani, mint minden normális ember?

Természetesen igaza volt. Az öltönnyel és a hókunyhóval kapcsolatban is. Ugyanakkor Vincentnek nem volt tollkabátja és pomponos kötött sapkája, mint amilyenekben mindenki más rohangált, a hókunyhót pedig meg lehetett úgy konstruálni, hogy ne omoljon be. Csak hatszögekből kellett építkezni, ahogy Buckminster Fuller amerikai építész is tette, vagy boltívet kellett kialakítani, amely elosztja a súlyt a hótömbök között. Ha több hó lenne… Ekkor meglátta Maria arckifejezését, és megköszörülte a torkát.

– Anyukádnak igaza van – mondta. – Az igluhoz jég kellene.

– Az jó! – kiáltotta Aston, és megint a hóba vetette magát. – Jeget tudunk csinálni a fagyasztóban.

– Abba hét polcra elosztva kétszázhetvennyolc liter fér be – számolt Vincent –, egy iglu pedig…

Hallotta, hogy a felesége megköszörüli a torkát a háta mögött.

– Azt akarom mondani, hogy a fagyasztó túl kicsi – folytatta Vincent. – Egyébként meg hol a hátizsákod?

Maria egy sóhajjal bement a hátizsákért. Aston felült, és elkezdett hógolyót gyúrni. Vincent sejtette, kinek szánja.

– Ne! Hozom a slusszkulcsot, és indulunk – fordult meg gyorsan.

A hógolyó akkor találta el, amikor át akarta lépni a küszöböt. Aston visítva nevetett a háta mögött.

Maria az előszobában pakolta be Aston váltóruháját.

– Egyébként – mondta Vincent – hívtam a nővéredet, hogy megbeszéljük, mikor hol lesznek a gyerekek karácsonykor, de ki van kapcsolva. Napok óta. Nem tudod, mi lehet vele? Elutazott?

Maria belegyömöszölt a táskába egy jégeralsót.

– Ezer éve nem beszéltünk – felelte fagyosan. – A te volt nejed.

– Ezért próbálom hívni. Nem szokott így eltűnni.

Bement a konyhába a slusszkulcsért. Közben elővette a telefonját, hogy megint felhívja Ulrikát.

A volt felesége ezúttal sem vette fel.

Írt neki egy üzenetet, amelyben megkérte, hogy jelentkezzen, amint tud. Elvégre már csak néhány nap volt hátra az ünnepig.

Látta, hogy Mina írt. Szűkszavúan annyit, hogy „kellemes karácsonyt”. Nem igazán tudta, mit válaszoljon. Úgy tűnt, az üzenet felhívás, hogy határozza meg a kapcsolatuk jellegét. Pillanatnyilag olyan helyzetben voltak, hogy a mérleg bármelyik irányba billenhetett. Ha hasonlóan szűkszavú választ ad, azzal azt üzeni, hogy mostantól felszínes és udvarias viszonyban állnak. Amennyiben személyes síkra tereli a beszélgetést, egyszer s mindenkorra világossá teszi, hogy többet akar munkatársi kapcsolatnál. Amivel kinyitja Pandora szelencéjét. De mit akar, mi legyen közöttük?

Kellemes karácsonyt.

A francba!

Miközben tovább tanakodott magában, kikapcsolta a kijelzőt, és zsebre vágta a készüléket. Majd válaszol, ha több ideje lesz gondolkodni.

– Nem jössz, apa? – kiabált be Aston. – El fogok késni!

– Máris megyek! – kiáltott vissza Vincent.

Átfutott a fején, hogy felhívja Ulrika munkahelyét, és megkérdezi, nem beteg-e. De Maria biztos nem hagyja szó nélkül, ha ennyire aggódik a nővéréért. Ulrika majd visszahívja, ha tudja.

Felkapta a slusszkulcsot a pultról, de mielőtt kiment volna, még megnézte, zárva van-e a dolgozószobája. Néhány hónapja kezdte zárni a családjára való tekintettel. Ha véletlenül meglátják, mi van odabent, az olyan kérdéseket fog felvetni, amelyekre neki nincs válasza. Valószínűleg meg is ijesztené őket. Ugyanannyira, mint őt magát.

***

– ÉS BIZTOS, hogy emberi csontok?

Mina kényszerítette magát, hogy lassan, mélyen lélegezzen. Bárhol szívesebben lett volna, mint ahol most volt. Stockholm metróhálózatának sötét, piszkos alagútjában. Ráadásul csontig hatoló hidegben. Rendes körülmények között szerette a hideget. De ennek is volt határa. A leheletük fehéren párállott. Mina maga köré fonta a karját, hogy valamelyest felmelegedjen.

– Igen, a technikusok biztosra mondták. Az egyikük oszteológus – magyarázta Adam, miközben elnyomott egy ásítást. – Más szóval a csontok szakértője. Érti a dolgát. Különben nem kellene itt lennünk már hajnalok hajnalán. Én ilyenkor még aludni szoktam.

Mina hallotta a hangján, hogy ő sem érzi magát kellemesen ezen a szűk helyen.

– És biztos, hogy leállították a szerelvényeket ezen a szakaszon? – kérdezte, miközben óvatosan lépegetett a zseblámpa fényében.

Valami villámgyorsan eliramodott a lába előtt. Nem látta, mi, de képtelen volt visszatartani a sikolyt.

Aztán összeszorította a száját, és elszántan ment tovább, pedig majd kiugrott a szíve. A távolban fényeket és embereket pillantott meg. Ez segített kiverni a fejéből a sötétben ólálkodó veszélyeket és a munkájára összpontosítani.

– Jó reggelt! – köszöntötte őket a vezető technikus egy kurta biccentéssel. – Na, nem mintha olyan jó lenne.

A földkupacra mutatott, amelyet a kollégái nagyrészt már szétkotortak. Csak egy halom csont maradt belőle.

– Határozottan emberi csontok. Ránézésre egy csontváz darabjai, de biztosat majd az igazságügyi orvosszakértő tud mondani, miután megvizsgálta őket.

Mina a csonthalmot vizslatta, miközben a karját dörzsölgette. Úgy nézett ki, mint egy oltár. Szépen szimmetrikusan rendezték el őket, a tetején a koponya trónolt. Rituálisnak tűnt, de Mina óvakodott attól, hogy leragadjon ennél a gondolatnál. A nyomozás kezdeti szakaszában veszélyes volt feltételezésekkel élni. Voltaképpen meglepte, hogy ez az ügy az ő csoportjukhoz került. A régi csontok nem hozzájuk tartoztak. Gyanította, hogy a megtalálásuk körülményei tették az esetet szokatlanná.

– Van valami, ami alapján azonosítani tudjuk őket? – kérdezte, és félrelépett, hogy odaengedje Adamot.

Arra persze vigyáztak, hogy ne menjenek túl közel, és ne tegyék tönkre a nyomokat. Bár Mina tisztában volt a következményekkel, nem tudta megállni, és körülnézett. A felállított reflektorok nagyrészt megvilágították a helyet. Újból pánikba esett. Szemét mindenütt. Ekkor a szeme sarkából mozgást érzékelt. Feltételezte, hogy patkány. Kirázta tőle a hideg.

Nem most járt itt először. Újoncként le kellett jönnie néhányszor az alagutakba, amikor egy-egy bűnözőt üldözött. Tudta, hogy élnek itt emberek. Az árnyékvilágban, távol a valóságtól. Elképzelni sem tudta, milyen lehet.

Kiverte a fejéből a reflektorok fényén kívül mozgó lényeket, és inkább a technikusra figyelt.

– Sajnos semmit sem találtunk, ami elárulná, ki lehet. Sem ruhát, sem igazolványt. Elképzelhető, hogy a hulladékokon rábukkanunk az elkövető DNS-ére. Mindent begyűjtünk és elemzünk. De az a gyanúm, hogy csak a „graffitiművész” nyomait fogjuk megtalálni, aki jelentette az esetet. A koponyának viszont még megvannak a fogai, ami megkönnyítheti az azonosítást. Az egyik combcsontja pedig több helyen el volt törve, de már összeforrott.

– Combcsonttörés… – tűnődött Mina. – Mit mondott, mióta lehet itt?

– Nehéz kérdés. Ezt Milda dolga meghatározni, de valószínűleg hónapok óta. A csontok elég réginek tűnnek. De most csak vaktában találgatok. Ez Milda asztala.

Mina Adamra pillantott, hogy lássa, egyre gondolnak-e. A fiatalember a homlokát ráncolva bámulta a halmot. Aztán felderült az arca, és Minához fordult.

– Szerintem ez…

– Szerintem is – szakította félbe Mina. – Hívom Juliát.

Némán nézték a csontokat. Ha valóban annak az embernek a maradványai, akire gondoltak, nagy port fog kavarni a sajtóban. És sok újabb kérdést vet fel.

***

RUBEN HIDEG VERÍTÉKBEN úszva ébredt. Pederről álmodott. Mostanában gyakran. Kollégája arca szürke volt, tarkójának nagy része hiányzott. De nem ez volt a legrosszabb. Hanem a szeme. Sokatmondóan meredt rá, mintha a veséjébe látna. Erre riadt fel. Pedernek egy szót sem kellett szólnia, Ruben így is értette.

Bármikor vége lehet.

Ez volt Peder esetének a tanulsága. Az élet két irányt vehet, és az egyik rémesebb, mint a másik. Vagy véget ér, mielőtt még felkészülhetne rá, vagy nem, ami azt jelenti, hogy meg fog öregedni. Minden egyes nappal öregebb lesz. Ruben nagy levegőt vett, és megdörzsölte az arcát. A fene essen az öregségbe! Talán ez volt a kettő közül a rosszabb.

Valami megmozdult a sötétben, susogott az ágynemű. A jó életbe! Itt maradt. Ez volt a gond azzal, ha fiatalokat szedett fel. Aki elmúlt harminc, tudta, hogy mindkettőjüknek úgy a jobb, ha a saját otthonukban ébrednek, és sosem látják viszont egymást. A fiatalok még nem jutottak el erre a felismerésre, és azt hitték, kellemes lesz együtt tölteni a reggelt. Romantikus elképzeléseket dédelgettek a közös reggeliről meg más hasonló butaságokról. Az igazság azonban az volt, hogy sosem jó napvilágnál egymás szemébe nézni.

Különösen mivel a világosság leleplezte, milyen öreg Ruben.

Megnézte az időt a telefonján, és némán káromkodott egyet. Tegnap este valahogy sikerült kikapcsolnia az ébresztőt. Késésben volt a munkából. Ráadásul Julia is kereste. Találtak valamit előző este. Miközben ő a Riche étteremben csajozott, történt valami a metróalagútban. Na ja. Majd a többiek intézik, amíg odaér.

A bal vádlija hirtelen begörcsölt, és kénytelen volt a szája szélébe harapni, hogy ne üvöltsön fel fájdalmában. Felhúzta a lábát, hogy megmasszírozza. Óvatosan, nehogy felébressze a nőt. Megütögette az izmait. Kőkemények voltak. Már egy ideje szenvedett ezektől az izomgörcsöktől. Ha este nem ivott elég vizet, reggelre begörcsölt a folyadékhiánytól. Ha viszont sokat ivott, éjjel kétszer-háromszor is ki kellett mennie, mint valami öregembernek.

Öreg, öreg, öreg.

A lánya, Astrid apa nélkül marad, mire kamaszodni kezd.

Nagyot sóhajtott. Szánalmas volt. Tudta. Nemcsak azért, mert nem akart megöregedni, hanem azért is, mert visszatért a régi szoknyavadászathoz. A pszichológusa, Amanda, amikor színt vallott neki, úgy nézett ki, mint aki legszívesebben felképelné. De mit tehetne? Amanda még fiatal volt, nem érthette.

Felvette a két kapszulát az éjjeliszekrényről. Úgynevezett étrendkiegészítő, a neten találta. Állítólag serkenti a tesztoszterontermelődést és a potenciát. Sejtette, hogy nagy átverés az egész, de a biztonság kedvéért beszerzett egyévi adagot. Havi hatszáz korona. Bekapta a két kapszulát, majd felemelte a takarót, hogy megnézze, ki van mellette. A nő az oldalán feküdt, a csupasz csípője csak tíz centire volt tőle. A Stureplanon szedte fel. Éppen hazafelé tartott egy sikertelen este után, amikor meglátta a téren cigizni. Odament hozzá, és megkérdezte, bírja-e az egyenruhásokat. És ami a bárban csődöt mondott, itt bevált, bármilyen elcsépelt volt is a módszer.

Amikor a nő sima csípőjére tette a kezét, megérezte a bőrének melegét. Majdnem biztos volt benne, hogy Emmynek hívják. Vagy talán Emilynek. De mindenképpen y-ra végződött a neve.

Tovább simogatta a csípőjét, mire a nő álmosan felé fordult. Julia még várhat, Amanda meg azt mond, amit akar. Túl rövid az élet. És ahogy Peder éjszakáról éjszakára felhívta rá a figyelmét: sosem tudhatjuk, mikor ér véget.

***

VINCENT A DOLGOZÓSZOBÁJÁBAN ÜLT. A polc a háta mögött az elmúlt években inkább szolgált büszkeségfalként, mint könyvek tárolására. Amióta két és fél éve kitudódott, hogy a mentalistamester megoldotta Jane titokzatos ügyét, a lelkes rajongók rejtvényekkel, találós kérdésekkel és feladványokkal árasztották el. Valamiért biztosra vették, hogy nem ismer szórakoztatóbb elfoglaltságot ezek megfejtésénél. Arról azonban sejtelmük sem volt, milyen közel járt ahhoz, hogy meghaljon.

Egyébként nem is tévedtek nagyot, Vincent tényleg szeretett fejtörőket megfejteni. Ha ráért. A legtöbb rejtvény egyszerű volt, leggyakrabban szétvagdosott rajongói leveleket kapott, de akadt közöttük néhány kemény dió is. Egy névtelen feladó olyan homályos feladványokat küldött, amilyeneket Vincent még életében nem látott. Úgy tűnt, nem házilag készítették őket, és a világ különböző részeiről érkeztek. A feladó láthatóan otthonosan mozgott a műfajban. Vincent tudta, hogy ezek a rejtvények ugyanattól a személytől származnak, ugyanis mindig egy kézzel írt talányos üzenet kísérte őket.

Most azonban egy másfajta rejtély kötötte le a figyelmét. Felrakta a részleteit az íróasztal feletti falra. Olyan gondolattérképet készített, amilyet Mina odahaza, amikor az első közös ügyükön dolgoztak. Egy kollázst a különböző vezérfonalakból, amely egy kis szerencsével felfedi az összefüggéseket, kirajzol egy eddig rejtett mintát. Az ő falán azonban nem képek és feljegyzések lógtak, hanem tárgyak egy idővonal felett, kis jegyzetlapok társaságában.

Ezért nem jöhettek be a családtagjai a dolgozószobájába. Nem lett volna szerencsés, ha azt hiszik, hogy végleg elment az esze. Vagy ami még rosszabb: rájönnek, mit jelent ez az idővonal. Mert Vincent számára a napnál is világosabb volt, hogy valaki rosszat akar neki.

Nem szeretett volna ellenségként tekinteni az illetőre. Hívja a végzetének? Nem. Az még rosszabb. Akkor talán az árnyékának? Na igen, miért is ne? Hiszen minden alkalommal, amikor új küldeményt hozott a posta, az árny életre kelt benne. Olyan volt, mintha már nem a bensőjében lakozna, hanem alakot öltött volna a való világban, és rettegésben tartaná.

Ráadásul az árnyéknak ugyanolyan alakja van, mint annak, ami veti, csak torzabb. Olybá tűnt, hogy a falon lógó tárgyak küldője pontosan tudja, hogyan gondolkodik. Mintha a saját rémálombeli énje lett volna. Bólintott egyet. Az Árnyék jó név lesz.

Az idővonal bal oldalán a Hallandsposten egy régi számának laminált cikke lógott. A fénykép a gyerek Vincentet ábrázolta, a háttérben pedig felsejlett a bűvészdoboz, amelyben az édesanyja meghalt.

Tragédiába torkollott a bűvészmutatvány!

Már maga sem tudta, hányszor olvasta el a címet. Két és fél éve küldte el valaki Rubennek, aminek következtében Vincent lett Tuva, Agnes és Robert meggyilkolásának fő gyanúsítottja. Aztán kiderült, hogy az eltűnt nővére áll az egész ügy hátterében. Vincent először azt hitte, az újságcikket is Jane küldte, mert a terve része volt, hogy rákenje a gyilkosságokat. Csakhogy nem ő küldte. A cikk hatására azonban napvilágra került Vincent múltja, hiába fektetett annyi energiát az elfelejtésébe. A rendőrség nagy nehezen megakadályozta, hogy a sajtó nagydobra verje.

A cikk alatt lógott a Tetrisre emlékeztető kirakós, amelynek darabjait rögtön a nővére halála után kezdték küldözgetni neki. Az újságcikk címének anagrammáit tartalmazták, és együtt a „bűnös” szót adták ki. Vincent akkoriban azt hitte, Nova küldte őket, hogy elterelje a figyelmét az Epicuránál zajló eseményekről. Nova, aki az őt szüntelenül gyötrő krónikus fájdalomra alapozta a tanításait, és aki kis híján végzett Nathalie-val. De röviddel a nő halála előtt Vincent kiderítette, hogy a kirakós ugyanattól az embertől jöhetett, mint az újságcikk.

Az árnyékától.

Az összeragasztott kirakós mellett ott lógott a karácsonyi üdvözlőlap, amely a darabkákkal együtt érkezett. Nyugtalanító üzenetet írtak rá. Már négy hónapja megkapta, de még mindig nem sikerült megfejtenie.

Te tényleg semmiből sem tanulsz. Belefáradtam a várakozásba. Ossian az ómega. (Közönséges alliteráció, de azért van benne valami költői.)

Ne feledd, csak magadra vethetsz! Másik utat kellett volna választanod. Csakhogy ezt választottad.

Elérted az ómegát.

A vég kezdetét.

Ui.: Ha azon gondolkodnál, miért kaptad meg a levelet már most, akkor elárulom, hogy az ómega a görög ábécé huszonnegyedik betűje. Huszonnégy osztva kettővel (te meg én) tizenkettő, ami a tizenkettedik hónap huszonnegyedik napját, azaz a szentestét adja ki. Úgyhogy előre is boldog karácsonyt!

Amikor megkapta ezt az üzenetet, amely az ómegát, a véget emlegeti, rögtön elkezdte kutatni, mi lehetett az alfa, vagyis a kezdet. Úgy gondolta, hogy ha sikerül kiderítenie, mi kezdődött el, akkor talán arra is rájön, mi fog véget érni. És megvédheti magát.

Nem telt sok időbe, hogy megértse. Megint a régi újságcikkhez jutott vissza. Pontosabban a fényképhez. Az Árnyék áthúzta a bűvészdoboz körvonalait egy tollal, és kirajzolódott egy A betű. Az alfa.

Ott kezdődött, ami most véget fog érni.

A kvibillei kertben.

Az anyjával.

Amikor megszűnt Vincent Boman lenni, és Vincent Walderré változott.

De az üzenetben ígérgetett vég helyett elkezdett ajándékokat kapni postán. Karácsonyi ajándékokat, annak ellenére, hogy nem volt karácsony. Az első nyáron érkezett, közvetlenül azután, hogy lezárták a nyomozást az Epicura ügyében. A csomagban a számára ismeretlen The Renegades együttes bakelit kislemeze lapult, rajta az Alpha Omega című számmal.

Ezt is kitette a falra az újságcikk jobb oldalára, jó alaposan odaragasztva mind a négy sarkát. Alatta a jegyzetlapon mindaz, amit a lemezről tudott – nem valami sok. A Coolaid Records adta ki 1987-ben, és a korong piros volt. A dalszöveg semmit sem mondott neki. Ezért annyiban is hagyta a dolgot.

Egy hónapra rá, szeptemberben újabb lemezt hozott a posta. Ezúttal a Led Zeppelin Alpha&Omega című albumát. Igazi ritkaságnak bizonyult, mert négy nagylemez rajongói felvétele volt, amelyhez gyakorlatilag lehetetlen volt hozzájutni. Vincent kivette a korongot, és még több ragasztóval rögzítette a borítót a falra.

A címen kívül más közös is volt a két lemezben. Mindkettőt 1987-ben adták ki.

Vincent tisztában volt vele, mit jelentenek ezek a számjegyek. A nővére, Jane juttatta az eszébe, amikor elvezette egy könyv 873. oldalára. Hetedik hónap nyolcadika, délután három óra. Az édesanyjuk utolsó nyara. Amikor Vincent hétéves volt, és egy pokrócon ülve bűvésztrükköt mutatott be a kertjükben.

A nyolcas és a hetes a napot és a hónapot jelentette.

Anya születésnapját.

A kvibillei kertben.

Ezúttal is.

A lemezektől jobbra az októberi karácsonyi ajándék lógott. Egy játék autó, jobban mondva egy Opel Omega márkájú német katonai rendészeti jármű. Ezúttal semmi alfa. Ezt a modellt 1987-ben kezdték forgalmazni. A játék autó pedig természetesen 1:87-hez méretarányú volt.

Anya.

A bűvészdoboz.

A trükk.

Bűnös.

Novemberben a feladó teljesen lemondott az alfáról meg az ómegáról egy újabb egyértelmű célzás kedvéért. Egy bűvészdoboz érkezett. Jobban mondva egy használt Nagy Houdini kezdő bűvészszett. Vincentnek ezúttal rá sem kellett keresnie az interneten, az ajándék magáért beszélt.

Harry Houdini, a szabadulóművész arról vált ismertté, hogy kijutott egy olyan vízzel teli tartályból, amilyenbe Vincent meg Mina kis híján belefulladt Jane és Kenneth nyérctenyészetében. Az utalás Houdinire természetesen szintén az anyjára volt hivatott emlékeztetni, meg arra a dobozra, amelyből neki nem sikerült kiszabadulnia. Még mielőtt megfordította volna az elnyűtt dobozt, hogy elolvassa, mi áll a hátoldalán, sejtette, milyen információkat fog találni. Ezért aztán cseppet sem lepte meg, hogy 1987-ben gyártották.

Azóta nem kapott újabb csomagot, és nem is akart. Az Árnyék már fél éve előre jelezte, hogy a most közeledő napra várnak.

…az ómega a görög ábécé huszonnegyedik betűje. Huszonnégy osztva kettővel (te meg én) tizenkettő, ami a tizenkettedik hónap huszonnegyedik napját, azaz a szentestét adja ki. Úgyhogy előre is boldog karácsonyt!

Te meg én.

Szenteste.

Tizennyolcadika volt. Hat nap múlva szenteste. Akármit tervezett is ez az ember, akkor fog elkezdődni. Ómega. És Vincent még mindig nem tudta, mit jelent.

Megint végignézett az ajándékokon.

Coolaid Records. A szakértő, akit Minával felkerestek, hogy a szektákról kérdezzék, azt mondta, hogy a jonestowni szekta tagjai mérgezett Kool-Aid márkájú szőlőlével lettek öngyilkosok. Ahogy azt Nova követői is megkísérelték az Östra Reals Gimnáziumban.

Rajongói felvétel, amelyhez gyakorlatilag lehetetlen hozzájutni. Az illető tudta, hogy Vincent bakelitlemezeket gyűjt, bár az ízlését nem találta el.

Rendészeti autó. Vincent gyanította, hogy ez Minára utal.

Bűvészdoboz gyerekeknek. Az Árnyék tisztában volt vele, hogy gyerekkorában rajongott a bűvészkedésért, és felnőtt fejjel kis híján belefulladt egy víztartályba Minával együtt.

Az összefüggés kristálytiszta volt. Akárki állt is az ügy hátterében, nemcsak Vincent múltját ismerte részletesen, hanem a rendőrséggel való együttműködéséről is tudott.

Szólnia kell Minának. Már rég meg kellett volna tennie, de valami visszatartotta, amióta fél éve megkapta a kirakóst az üzenettel. Egy halk hang azt súgta, hogy talán megérdemli azt, ami rá vár. Az Árnyéknak igaza van, és így vagy úgy, de valóban bűnös.

A kérdés csak az, miben.

***

– HOGY BÍRTA A METRÓBAN?

Minát először bosszantotta Milda asszisztensének, Lokénak a hangneme, de aztán csak vállat vont. El kellett fogadnia, hogy az emberek beszélnek a furcsaságairól.

– Munka közben le tudom győzni a félelmeimet – felelte röviden.

Úgy tűnt, Loke érti, mire gondol.

– Ez hasonlít egy kicsit a mi munkánkhoz – mondta. – Hátrálunk egy lépést. Nem akkorát, hogy megfeledkezzünk róla, hogy egy ember fekszik előttünk a boncasztalon, de ahhoz elég nagyot, hogy képesek legyünk elvégezni a feladatainkat, és ne uralkodjanak el rajtunk az érzelmeink.

– Pontosan – mosolygott rá Mina.

Ez volt a leghosszabb beszélgetés, amelyet Milda máskor oly hallgatag asszisztensével folytatott.

– Mindjárt jön – mondta Loke, miközben nagy gonddal elhelyezte az eszközöket a steril fémtálcán. – Hallottam, hogy a volt férjével telefonál.

– Nem gond, ráérek.

Mina érdeklődéssel figyelte a magas, vékony fiatalembert, ahogy katonás rendben sorba rakja az eszközöket.

– És hogy képzeli a jövőjét? Az igazságügyi orvosszakértői pozíció a következő lépés?

Némán káromkodott. Úgy beszélt, mint valami pályaválasztási tanácsadó egy dacos kamasszal. Loke arcán mosoly suhant át, miközben óvatosan a tálcára tett egy szikét.

– Általában így szokott lenni – felelte.

Minát teljesen lenyűgözte, hogy rendezgetés közben az eszközök egyáltalán nem koccannak a fémtálcának.

– Van azonban egy nagy akadálya a karrierépítésemnek. Elégedett vagyok a helyzetemmel.

A fiatalember megvonta a vállát. Mina növekvő érdeklődéssel figyelte. Nem sűrűn hallotta ezt a szót. Elégedett.

– Jó így, ahogy van. Ha megváltoztatok valamit, felborul az egyensúly. Szeretem a munkámat, nem kell magasabb pozícióra és jobb anyagi viszonyokra törekednem… Bizonyára hallotta a szóbeszédet, hogy szép vagyont örököltem. Egy módos törvényszéki orvosasszisztens. Igazi fehér holló, ezért is pletykálnak annyit róla. Ilyennek szeretem az életemet. És ez keveseknek adatik meg, az elégedettség. Ajándéknak tekintem, és értékelem. A becsvágy csak tönkretenne mindent.

Mina nem válaszolt. Teljesen lefoglalta, hogy feldolgozza a fiatalember mondanivalóját és azt a tényt, hogy huzamosabb ideig beszélt. Mókásan dagályosan. Ráadásul már rég hallott ennyire értelmes eszmefuttatást. Elgondolkodtatta, hogy ő maga mennyire elégedett. Az életével. A körülményeivel.

– A csontok hihetetlenül jó állapotban vannak – nézegette Loke a csontvázat az asztalon.

Mina a megfelelő szavakat kereste, de nem találta. A fiatalember mutogatva tovább beszélt.

– Ezt nézze! Ezek teljesen tiszták. Egyáltalán nincs rajtuk szövetmaradvány. Minden húst eltávolítottak róluk. Ami rendkívül szokatlan. És egy kissé különös is…

– Szép jó napot! Bocs a késésért! Volt egy kis… fennforgás. De most már itt vagyok. Hallom, van valami elméleted, ki lehetett ez az ember. Gyors vagy.

Milda lépett be, és vette át Loke helyét az asztalnál. A fiatalember észrevétlenül visszahúzódott. Mina az asztalra tett csontokra mutatott, és bólintott.

– Nézd! Törések a combcsonton. Erről jutott eszembe egy négy hónapja eltűnt személy, Jon Langseth, aki néhány éve eltörte a lábát, amikor megmászta a Mount Everestet.

– Á, emlékszem! Elég nagy port kavart az ügy, mert egy serpa meghalt, amikor lehozta a hegyről, nem?

– De igen. És amikor bejelentették az eltűnését, megint felkapták a sztorit, ezért ahogy megláttam a töréseket a metróban, azonnal kapcsoltam. Persze nem biztos, hogy igazam van. Sok ember törte már el a lábát. De ez talán jó kiindulási alap.

Milda bólintott.

– Bizonyára. Az lesz az első dolgom, hogy beszélek az igazságügyi fogorvossal, és kihívom, hogy fényképezze le a fogait. Aztán majd meglátjuk, lesz-e találat a fogorvosi kartonokban. Közben megvizsgálom a csontokat, hátha feltűnik még valami.

– Jó terv. Tudod, hol találsz.

– Különben csak a nyakamra járnál – nevetett Milda, de a szeme komoly maradt.

Fáradtnak tűnt, és Minának már a nyelvén volt a kérdés, hogy minden rendben van-e vele. De nem mondta ki. Nehezére esett magánügyekről beszélgetni. Mielőtt becsukta volna a boncterem ajtaját, még látta, hogy Milda súlyosan az asztalra támaszkodik, aztán megrázza magát, és felvesz egy pár gumikesztyűt.

***

SARA TEMERIC felpillantott a számítógépéről. Teresa állt előtte, a közvetlen kollégája a Nemzeti Operatív Osztályon. Sara a főnöke volt, mielőtt kiment az Egyesült Államokba. A visszatérése óta más-más területen dolgoztak, de még mindig Teresában bízott a legjobban az ügyosztályon.

– Mit tudsz az ammónium-nitrátról? – kérdezte Teresa köszönés nélkül.

Sara csak pislogott meglepetésében.

– Valami só – felelte a karját tornáztatva, mert teljesen elgémberedett a sok gépeléstől. – Műtrágyákban használják a magas nitrogéntartalma miatt. Ha hevítik, érdekes módon kéjgáz képződik. De a műtrágyagyártásban általában más anyagokból nyernek nitrogént, mert az ammónium-nitrát nagy koncentrációban robbanékony…

Elhallgatott. Egyszeriben megértette, hová akar kilyukadni Teresa. Hamarabb is rájöhetett volna.

– Bocs – sóhajtotta. – Pont azon gondolkodtam, hogy elküldjem-e Zacharyt és Leah-t egy tanyalátogatásra nyáron, amíg léteznek egyáltalán. Mármint svéd tanyák. Ezért ragadtam le a műtrágyánál. De itt az osztályon ritkán van dolgunk műtrágyával.

Lecsukta a laptopját, az asztalra könyökölt, és a tenyerébe támasztotta az állát. Az amerikai exférje „elbűvölő testtartásnak” nevezte ezt. Mindenre volt valami szava. Kivéve arra, hogy miért akart az Egyesült Államokban maradni.

– Szóval az ammónium-nitrát a házi készítésű robbanószerek leggyakoribb alapanyaga – folytatta Sara. – Ha tűzveszélyes anyaggal keverik, jelentősen nő a robbanás esélye, és nagyobb pusztítást is végez. Ezenkívül oxidálószer, ezért ha nem is robban fel, oxigént ad a tűznek, amit így nehezebb lesz eloltani. Robbanószerként úgy működik, mint a harmincnégy százalékos ammónium-nitrát műtrágya. Igazam van?

– Csillagos ötös – mosolyodott el Teresa. – Most már emlékszem, miért voltál a főnököm.

– De miért kérdezed?

Teresa becsukta Sara irodájának ajtaját, mielőtt folytatta volna.

– Bejelentést kaptunk néhány műtrágyagyártótól, akik skånei gazdáknak értékesítik a termékeiket – magyarázta halkan. – Úgyhogy a műtrágya nem volt teljes mellélövés. Ammónium-nitrátot loptak tőlük. Összesen tíz tonnát. Ami elég ahhoz, hogy résen legyünk. Emlékszel arra az irdatlan nagy robbanásra 2015-ben Tiencsinben, Kínában? Azt is ammónium-nitrát okozta.

Sara nagyon is emlékezett. A filmbejátszások a tragédia után is meglepően sokáig uralták a híreket, az internetet meg még tovább.

– De ott vagy nyolcszáz tonna robbant fel, nem? Mi meg tízet keresünk.

– Ez igaz. De azt az ammónium-nitrátot nem robbanóanyagnak készítették, a robbanás mégis látható volt az űrből is.

Sara füttyentett egyet.

– Majd ezer ember sérült vagy halt meg, pedig a kikötő elhagyatott részén történt – folytatta Teresa. – Nem is akarom tudni, mire képes tíz tonna robbanóanyagnak előállított ammónium-nitrát egy sűrűn lakott területen. Mondjuk, egy városban. De szerintem kő kövön nem marad.

– És nem lehet valami más oka a lopásoknak? Biztos bombát akarnak készíteni belőle?

– Te el tudsz képzelni más okot? Nekem nehezemre esik elhinni, hogy egy gazda így akar spórolni a trágyázáson.

Teresának természetesen igaza volt. Sara homlokát ráncolva meredt maga elé. A probléma nem volt új keletű. Svédország minden nagyobb városát, és gyakran a kisebbeket is, rendszeresen érték ilyen fenyegetések. De a többségük vaklármának bizonyult.

Ez azonban más volt. Pont azért, mert nem kaptak fenyegetést. Ha Teresa gyanúja helyes, valaki vagy valakik egy nagyon nagy bomba megépítésén mesterkedtek titokban. Ami rossz előjel. Valószínűleg komolyan gondolták a dolgot.

– Nem pont ilyen karácsonyi ajándékban reménykedtem – jegyezte meg Sara. – De ez van. Hogy találjuk meg azt a bombát?

***

SZOKÁS SZERINT FURCSA ÉRZÉS volt a tárgyalóteremben ülni. Mindnyájuknak hiányzott valami. Jobban mondva valaki. Peder székét még senki sem foglalta el. Üresen állt, és arra emlékeztette őket, kit és mit veszítettek.

Julia alaposan szemügyre vette őket, amikor bejöttek. Mindenkit, kivéve Adamot. Nyáron, Peder halála után mindnyájukat gyászterápiára kötelezte, saját magát is beleértve. De nem igazán tudta, használt-e. Ha magát nézte, egy cseppet sem. Még mindig össze-összerándult a gyomra. Se jobb, se rosszabb nem lett.

Csoportvezetőként az ő vállát nyomta a felelősség súlya. A rendőrségen belül egyértelmű volt a hierarchia. Éjszakákon át feküdt ébren, és lépésről lépésre átvette az eseményeket, hogy rájöjjön, mit kellett volna másként csinálnia, és hogyan akadályozhatta volna meg a tragédiát. De akárhogy csűrte-csavarta, mindig oda lyukadt ki, hogy semmit sem tehetett volna. A belső vizsgálat is erre a megállapításra jutott. Csakhogy a gyász ettől nem lett könnyebb. Kihúzta magát, és megköszörülte a torkát, hogy felhívja magára a figyelmet.

– Most, hogy mind itt vagyunk – lépett a mágnestáblához –, szeretnék rámutatni, hogy még mindig nem tudjuk, milyen ügyben nyomozunk. Valószínűleg kegyeletsértésről van szó, de egyelőre a gyilkosságot sem zárhatjuk ki. Ezért elfogulatlanul kell dolgoznunk. Világos?

Bosse odaoldalgott hozzá, leült a lába elé, és esdeklőn pillantott fel rá, mire Julia halvány mosollyal az arcán elővett egy jutalomfalatot a zsebéből, és odaadta neki. Volt egy egyezségük. Miután a kutya megkapta a jutalomfalatot, Julia Christerre mutatott, Bosse pedig azonnal engedelmeskedett.

Julia komoly képpel megint a tábla felé fordult, ahol egy fénykép lógott, alatta pedig egy név állt.

– Jon Langseth – mondta. – Augusztus 10-én, azaz négy hónapja és nyolc napja tűnt el nyom nélkül. Negyvenegy éves, a Confido befektetési cég résztulajdonosa és ügyvezető igazgatója. Nős, három gyerek apja. A média nagy felhajtást csapott az eltűnése körül, mert azt feltételezték, hogy elmenekült az országból, miután vizsgálat indult a cége feltehetően törvénytelen tevékenységeinek ügyében.

– Rohadt nagykutyák! – dünnyögte Christer Bosse füle tövét vakargatva. – Kicsalják a tisztességes emberektől a nyugdíjukat.

– Tartsd meg magadnak a véleményedet, Christer! – szólt rá Julia szigorúan, és karba tette a kezét.

Még mindig nem nézett Adamra. Meggyőződése volt, hogy le lehet olvasni az arcáról: néhány órája még pucéran hemperegtek. Mindig úgy érezte, hogy mind a lepedőakrobatika, mind a bűntudat a homlokára van írva. Adam azzal nyugtatgatta, hogy ugyanolyan hűvös és szigorú utána, mint máskor. Lehet, hogy igaza volt, és mindaddig, amíg nem kerülnek egy helyiségbe Vincent Walderrel, aki úgy olvas másokban, mint egy nyitott könyvben, nem derül fény a kis titkukra.

– Csakhogy Jon Langseth nem hagyta el az országot – folytatta. – A vizsgálat megállapította, hogy az ő csontjait találtuk meg. Szép munka volt, Mina! A combcsonton található törések megegyeznek azokkal, amelyek a Mount Everesten történt baleset után készült röntgenfelvételeken láthatók. Milda tájékoztatása szerint a Jon fogorvosától kapott képek alapján a fogsora is stimmel.

– Milda asszisztense, Loke mondott valami érdekeset, amikor bent voltam – szólalt meg Mina. – Szerinte a csontok szokatlanul tiszták. A kérdés az, hogy elképzelhető-e, hogy a patkányok rágták le őket az alagútban.

– Akkor harapásnyomok lennének rajtuk – felelte Julia. – Én nem tudok róla, hogy ilyesmit találtak volna.

– Hogy bírtál lemenni abba a mocskos alagútba, Mina? – röhögött fel Ruben.

Mina haragos pillantást vetett rá, de a kolléga nem zavartatta magát.

– Láttál patkányokat? Azt hallottam, hogy ekkora példányok élnek lent – tartotta a két kezét nagyjából tíz centire egymástól. – És ez csak a két szemük távolsága.

– Ja, azt hittem, azt mutatod, mekkora a farkad – vágott vissza Mina.

Christer úgy nevetett, hogy az orrán jött ki a kávé.

– Hoppá! – mondta.

Julia felsóhajtott.

– Elég legyen! – meresztette a szemét a rendbontókra. – Ti ketten kihallgatjátok Jon Langseth feleségét. Christer, te meg megnézed, találsz-e valamit a nyilvántartásokban, ami segíthet. Adam, beszélj a Confido ügyében vizsgálatot folytató felelős nyomozóval, Peder pedig…

Hirtelen elhallgatott. Úristen, miket beszél? Gyorsan hátat fordított, hogy ne lássák a kicsorduló könnyeit, bár tisztában volt vele, hogy túl késő. A teremben visszhangzott a csend. Julia nyelt egyet, visszafordult, és igyekezett nem Peder üres székére pillantani.

– Indulás! – mondta kásás hangon.

Amikor mindenki távozott, lassú léptekkel Peder székéhez ment, és a háttámlára tette a kezét. Látta őt maga előtt, ahogy félálomban ül, mint mindig, amióta a hármas ikrek megszülettek. Örökösen vidám és figyelmes volt. Olyan űrt hagyott maga után, amelyet nem lehet betölteni. Mégis muszáj volt folytatniuk nélküle. A munka nincs tekintettel az ilyesmire.

Sóhajtott egyet, és átment az irodájába. Sürgősen meg kellett szerveznie egy sajtótájékoztatót. A média rá fogja vetni magát a hírre, amint kitudódik. Legalább meg kell próbálnia kézben tartani a dolgokat. Ki kell vernie a fejéből Peder emlékét.

***

AZ ALAGUTAKBAN FUTOTTAK. Vaksötét volt, de minden szegletét úgy ismerték, mint a tenyerüket. Tudták, mikor jön a metró, és milyen gyorsan kell a falhoz lapulniuk, egy kiszögellésre felugraniuk vagy egy mélyedésbe bebújniuk. Tudták, hol kell jobbra fordulni, hol balra, és mindig tudták, hogyan találnak haza. Ez volt az otthonuk. A birodalmuk.

A léptek egyre jobban közeledtek, ezért nagyobb sebességre kapcsolt. A lába gyorsan és keményen csapódott az egyenetlen talajhoz. Egy idő után mégis megérezte üldözője leheletét a tarkóján.

Megállt. Vágyott arra, amiről tudta, hogy mindjárt bekövetkezik. Az ölelésre, a biztonságot nyújtó karokra, amelyek hátulról átfogják, a sima arcát megkarcoló borostákra.

– Most megvagy!

Apa köré fonta a karját, éppúgy, ahogy ő szerette. Amikor apa erősen a mellére szorította, megérezte a nagy bőrdzsekije puha anyagát. Nedvesség és dohány illatát árasztotta, meg azt az édeskés szagot, amely mindig körüllengte a táborukat. Apaszaga volt.

– De most már elég a játékból! Ennivalót kell keresnünk – engedte el apa. – Kilyukad a gyomrom.

Vonakodva bólintott.

Nem szeretett felmenni a felszínre. Olyan világos és zajos volt, olyan tolakodó a sok benyomás, hang és rá meredő ember.

A föld meleg gyomrában akart maradni, ahol biztonságban érezte magát, és ahol szerették.

Az övéi között.

De tisztában volt vele, hogy ennivalót kell szerezniük.

Ebéd után a szemetesek dugig voltak kidobott ételmaradékokkal. Az óra, amelyet a születésnapjára kapott, már majdnem két órát mutatott. Iparkodniuk kellett.

Megfogta apa kezét. Amíg együtt voltak, nem is volt annyira ijesztő a fenti világ.

***

– UGYE TUDOD, hogy csak ugrattalak a patkányokkal?

Ruben erősen megkapaszkodott, amikor Mina nagy gázzal bevett egy kanyart. A nő egy szót sem szólt, amióta beszálltak a kocsiba. Ruben némán felsóhajtott. Nem akarta még jobban felbosszantani. Egyeseknek semmi humorérzékük, de nem tudta, hogy Mina is közéjük tartozik.

– Ott egy hely!

Egy üres parkolóra mutatott, mire Mina lendületesen befordult. A ház, ahová igyekeztek, a Narvavägenen állt. Hol máshol? – gondolta Ruben savanyúan. A pénzemberek, akiknek vaj van a fején, Östermalmban laknak.

– Duzzogsz még, vagy most már végezhetjük a munkánkat? – kérdezte, amikor kiszálltak a rendőrautóból.

Tisztában volt vele, hogy Mina kötelességtudatára mindig lehet apellálni. Úgy tűnt, hogy a munka az egyetlen, ami érdekli. Még mindig fúrta az oldalát a kíváncsiság, hogy vajon a kolléganője lefeküdt-e Vincenttel, de nehezére esett elképzelnie a jelenetet. Ahányszor megpróbálta, Minát testhezálló védőruhában látta. Meg gumikesztyűben.

– Nem duzzogok – mondta a nő. – Csak nincs kedvem cseverészni. De természetesen végezzük a munkánkat.

Megkereste a Langseth nevet a kaputelefonon, és megnyomta a csengőt. Néhány másodperc múlva felbúgott az ajtó, és beléphettek. A díszes bejárattól balra egy táblán látták, hogy a Langseth család a legfelső emeleten lakik. Természetesen.

– Milyen lehet így élni? – tűnődött Ruben.

Képtelen volt palástolni az irigységét, amely már akkor eluralkodott rajta, amikor elé tárult a márványban és aranyban tobzódó előcsarnok.

– Nem kifejezetten az én ízlésem – jegyezte meg Mina szárazon, és beszállt a liftbe.

Ruben behúzta a fekete rácsot, és megnyomta a gombot. Lassan és nyugtalanító kattogások közepette haladtak a hatodik emelet felé. A lakásajtó résnyire nyitva állt, amikor felértek. Egy szőke, lófarkas, aggodalmas képet vágó nő várt rájuk. Ruben a rács elhúzása közben gépiesen azon kezdett tűnődni, mennyire lenne nehéz lefektetni.

– Jonról van szó? – kérdezte a nő, és félrehúzódott, hogy beengedje őket.

A tágas előszoba lenyűgöző volt: a földön csillogó parketta, amely átnyúlt a többi helyiségbe, a plafonról lelógó kristálycsillár láttán pedig Rubennek az volt az érzése, hogy nagyobb, mint az ő nappalija.

– Telefonban csak azt mondták, hogy kijönnek, azt nem, hogy miért. Megtalálták Jont? Hol van?

Az aggodalom ingerültségnek adta át a helyét. A nő bement a nappaliba, ami olyan nagy volt, hogy egy padelpályát is be lehetett volna rendezni benne.

– Naná, hogy a könnyebb utat választotta – folytatta. – Lelépett, és itt hagyott a gyerekekkel. Biztos valami nőcskével. Már hárman is hívtak az eltűnése óta… Hárman! Azt állították, hogy viszonyuk van vele. És ha hárman telefonáltak, elképzelhetik, hányan lehetnek még.

Egy nagy kanapéra mutatott. Amikor Ruben leült, vagy tíz centire belesüppedt. Mintha egy felhőbe huppant volna bele.

– Josephine, ugye? – kérdezte Mina, miközben ő is helyet foglalt.

– Igen, elnézést! Josephine Langseth.

Aztán csak beszélt tovább rendületlenül, anélkül hogy megkérdezte volna a nevüket, vagy időt hagyott volna nekik a bemutatkozásra. Ruben akaratlanul is észrevette, hogy Josephine Langseth úgy néz ki, mintha egy magazinból vágták volna ki. Szőke, fényes haja tökéletes lófarokba volt összefogva. Drágának tűnő fehér inget viselt, amelyet beletűrt a vagyonokat érő farmerébe. Alatta pedig egész biztos Simone Pérèle fehérneműt. Ruben látta magát, hogy keményen megmarkolja a copfját, miközben hátulról magáévá teszi. Aztán a dühös képet vágó Amanda jelent meg a lelki szemei előtt, és nagyot nyelt. Elég legyen ebből!

– Szóval hol van? – kérdezte Josephine, és leült velük szemben. – A Kajmán-szigeteken, a Bahamákon vagy Dubajban? Azt sem tudom, melyik országnak nincs kiadatási egyezménye Svédországgal. De Dubajt szereti, sokat nyaraltunk ott, mindig a One&Onlyban szálltunk meg, a Pálma-szigetnél. Ott van?

Mina futólag Rubenre pillantott, mielőtt megszólalt volna.

– Valóban megtaláltuk Jont. De nem Dubajban. A… maradványait találtuk meg. A férje sajnos meghalt.

A hatalmas lakásra néma csend ereszkedett. Csak halk zúgást lehetett hallani, ami azt jelezte, hogy valaki porszívózik egy másik szobában. Josephine hátradőlt a kanapén, és üres tekintettel kibámult az ablakon. Ruben követte a példáját. A fasor havas lombkoronáin túl felsejlett az Oszkár-templom. Valahonnan tudta, hogy ott található Svédország egyik legnagyobb templomi orgonája. Különös, mik ragadnak meg az ember fejében.

– Annyira haragudtam rá – mondta Josephine teljesen új hangnemben. – Itt hagyott a szarban. Három gyerekről kell gondoskodnom, kopogtat a behajtó meg az ügyészség, a lapok egyik cikket írják a másik után, amiben őt meg az úgynevezett haverjait elvetemült szélhámosoknak állítják be. Megnéznek az emberek az utcán. Az iskolában nem állnak szóba velem a szülők. És azok a nők, akik ide telefonálnak… Azt hittem… olajra lépett. Annyira mérges voltam! Közben meg szeretem…

Eleredtek a könnyei.

Ruben feszengett a puha kanapén. A szexszel kapcsolatos gondolatait mintha elfújták volna. A síró nőktől falra mászott.

– Voltak Jonnak ellenségei? – kérdezte Mina, miközben elővett egy zsebkendőt a zsebében lévő csomagból.

– Egy botrány főszereplője, és milliárdokról van szó – vette el Josephine a zsebkendőt. – Úgyhogy biztos. De nem látok bele a kártyákba. Hiába hiszi az ügyészség. Ő dolgozott, én meg a gyerekekről gondoskodtam, és a lakást tartottam rendben. Egyértelműen felosztottuk a feladatokat. Ha megkérdeztem, milyen napja volt, csak annyit mondott, hogy jó, és ezzel vége. A maguk helyében a haverjait kérdezném.

Hangosan kifújta az orrát, és az asztalra tette a zsebkendőt.

– De a maga ismerősei között nincs olyan, aki ártani akarhatott neki? – puhatolózott Ruben. – Egy nő… akit visszautasított?

Josephine Langseth felhorkantott.

– A telefonálók legfeljebb huszonévesek lehettek, és nem tűntek kifejezetten géniusznak. Ahogy Jont ismerem, nem gondolta komolyan a velük való kapcsolatát, csak egyéjszakás kalandoknak tekintette őket. De hogy halt meg egyáltalán?

– Pont ezt szeretnénk kideríteni – felelte Ruben. – Sejtelmünk sincs. De nem zárhatjuk ki, hogy megölték.

Josephine levegő után kapott, és megint elsírta magát.

– Megértjük, hogy megrázza a dolog – szólalt meg Mina, és elővett még egy zsebkendőt. – De minden, amit mondani tud, nagy segítség nekünk. Nem jut eszébe valami?

Ruben észrevette, hogy Mina le sem tudja venni a szemét a használt zsebkendőről az asztalon, miközben átnyújtja Josephine-nek a tisztát.

– Nem is tudom – fújta ki az orrát a nő megint. – Az eltűnése előtti hetekben furcsán viselkedett. Nem tudom, hogy mondjam… Paranoiás lett. Folyton az ablakból leselkedett, gyakran volt fenn éjszakánként, és mászkált fel-alá a lakásban. Ha elmentünk itthonról, megállás nélkül forgolódott. De… – Elhallgatott, és megvonta a vállát. – Lehet, hogy a közelgő tárgyalás miatt volt ideges. Legalábbis akkor ezt hittem. Gustaf mondta, hogy nagy nyomás nehezedik mindnyájukra. Azt feltételeztem, hogy nem akar a médiába belefutni.

– Ki az a Gustaf? – kérdezte Ruben.

– Gustaf Brons, Jon cégtársa. Az egyik résztulajdonos. Közeli barátok voltak, Gustaf gyakran mesélt olyan dolgokról, amiket Jon elhallgatott, amikor… Á, nem érdekes.

– És maga hogy fogadta Jon viselkedésének megváltozását? – kérdezte Mina.

Josephine lesütötte a szemét.

– Nem valami jól. Az eltűnése előtti hétvégén leléptem egy kicsit az Ellery Beach House-ba, hogy egyedül legyek. Képzelheti, hogy bánt miatta most a lelkiismeret.

A második használt zsebkendőt is az első mellé tette az asztalra, és Ruben látta, hogy Mina gyorsan félrepillant.

– És most hogyan tovább? – kérdezte Josephine, miközben hol az egyikükre nézett, hol a másikukra.

Ruben megköszörülte a torkát.

– Egy darabig még nem adjuk ki… Jont… mert az orvosszakértőnek alaposan meg kell vizsgálnia. Aztán megkapja a holttestet, és intézheti a temetést.

– Hol találtak rá?

– A metróban – válaszolta Mina. – Az egyik alagútban.

Josephine arcán zavar tükröződött.

– A metróban? De mit keresett ott? Életében nem metrózott.

Egek, gondolta Ruben. Micsoda emberek!

– Még nem tudjuk – felelte Mina. – Azt a keveset sem árulhatjuk el, amit tudunk, mert sértené a nyomozás érdekeit. De a média biztosan lerohanja, ha megtudják, hogy Jon meghalt. Nem írhatjuk elő, mit tegyen, és mit ne, de arra kérjük, hogy a lehető legkevesebbet nyilatkozzon.

– Már hónapok óta üldöznek, elhiheti. Az utolsó dolog, amit akarok, nyilatkozni – felelte Josephine csüggedten.

Kikísérte őket, és meglepően erősen szorította meg a kezüket búcsúzóul.

Amíg a szűk lift nyikorogva levánszorgott a földszintre, Mina fertőtlenítővel dörzsölgette a kezét, Ruben pedig Josephine Langseth fenekét próbálta felidézni. De csak Jon vigyorgó koponyáját látta maga előtt.

***

– RÁ KELL VENNED A SÄPÓT, hogy biztosítson fokozott őrizetet – mondta Tor karba tett kézzel. – Tudod, mi történt Anna Lindhdel meg Ing-Marie Wieselgrennel. Arról már nem is beszélve, ami veled történt nyár végén. Hajszálon múlt. A nyilvánosságnak fogalma sincs, hány és hány merényletet akadályoztunk még meg. Bizonytalan időket élünk, Niklas, és egyértelmű céltábla vagy. Mindenki jobban aludna a csapatból, ha fokoznák az őrizetet. Te magad is. Azokkal a sötét karikákkal a szemed alatt nem szabad viccelni.

– Igen, igen, igen, tökéletesen megértem, Tor – túrt a hajába idegesen Niklas. – Csak nem értek egyet. Nem lehet úgy élni, ahogy te képzeled.

Tornak igaza volt abban is, hogy Niklas rosszul aludt. Felkapta a vaskos emlékiratkötetet az íróasztaláról, abban a reményben, hogy a sajtótitkára veszi a lapot, és békén hagyja. Csakhogy Tor ritkán értett a finom célzásokból. Nem tágított.

– Gondold át, kérlek – győzködte homlokráncolva. – Ha nem magadért, akkor Nathalie-ért.

– Hogyne! A kamasz lányom biztos majd kiugrana a bőréből, ha még több nem kifejezetten diszkrét testőr követné minden lépését. Csodát tenne a társas életével. Most, hogy valamennyire összeszedte magát.

– De legalább még életben van – dünnyögte Tor, és lesepert egy láthatatlan porszemet a zakója hajtókájáról.

Magánemberként nem tartották a kapcsolatot, de Niklas nagyon jól el tudta képzelni, hogy nézhet ki a sajtótitkára ruhásszekrénye. Bizonyára egy sor szakasztott egyforma öltöny lóg benne egy sor fehér ing társaságában. Meg tökéletesen azonos nyakkendők, a svéd zászlós mellett, amelyet a nemzeti ünnepen szokott viselni. Alattuk a polcon fényesre pucolt fekete olasz bőrcipők. Tor fittyet hányt a változatosságra. De lojális és rátermett sajtótitkár volt, aki azóta dolgozott Niklasnak, hogy megkapta ezt a posztot. Csak nem tudta, mikor kell visszavonulót fújni.

– Majd én vigyázok a lányomra – mondta Niklas. – Értékelem, hogy így aggódsz értünk, de kezd fárasztó lenni. Elégedett vagyok ezzel az őrizettel. Ami nyáron történt, kivételes eset volt. Szeretném, ha legalább nagyjából normális életet élhetnénk.

Ez nem teljesen volt igaz. Egyáltalán nem volt elégedett. Azt akarta, hogy legalább tíz állig felfegyverzett ember álljon a háta mögött minden pillanatban, de legalábbis a következő két hétben. Bár valószínűleg ez sem használt volna. Mindegy, hányan őrzik, az óra ketyeg.

– Te vagy a főnök. De tudod, mit gondolok erről – motyogta Tor, majd kioldalgott.

Niklas a több mint ezeroldalas emlékiratra pillantott. Képtelen volt figyelni. Vágtázott a pulzusa. Miután előző este Mina hazament vacsora után, ő hajnalig fenn maradt egy pohár rum társaságában. Többször is meg kellett nyugtatnia Nathalie-t, hogy nincs semmi baj, de nem mert lefeküdni, mert félt, mit fog álmodni. Feleslegesen. Mert amikor végül lefeküdt, akkor sem tudott elaludni.

Reggel az első dolga volt újra felhívni a számot. Az üzenet nem változott, csak már tizenhárom napnál járt.

Tor megjegyezte, hogy karikás a szeme. Csakhogy ez volt a legkevesebb. Abban sem volt biztos, hogy képes felállni a székéből. A tehetetlenség érzése ólomsúllyal nehezedett rá. Félretette a vastag könyvet, hátratolta az öreg bőr irodaszéket, és felrakta hosszú lábát az íróasztalra.

A névjegy égette a mellzsebét. Képtelen helyzetbe került. Mintha egy rossz akciófilmbe cseppent volna, vagy valami vacak krimibe. A való világban nem történik ilyen. De résen kellett lennie. Túl kellett járnia az eszükön.

Mert ez az ő döntése volt. Úgy határozott, hogy új feltételek mellett folytatja az életét. Elfogadta az ezzel járó előnyöket, amelyek egyenesen a Rosenbadba, a miniszterelnöki hivatalba és kancelláriába repítették.

Elővette a névjegykártyát, és megnézte a szimbólumot. Aztán lefelé fordítva az asztalra tette. A falakról az elődei néztek le rá szigorúan. Ők is választottak néha olyan utakat, amelyekről nem tudták, hová vezetnek? Amelyekről nem tudták, hogy erkölcsileg helyesek-e? És aztán megfizették az árát? Így vagy úgy, de valószínűleg igen.

Niklas Stockenberg csak azt tudta, hogy nem várhat ölbe tett kézzel. Tennie kellett valamit, akármit. Hogy úgy érezze, ura a helyzetnek. Kezdhetné talán a legfontosabbal.

Elővette a telefonját. A szíve még mindig vadul vert, ezért kénytelen volt nagy levegőt venni és megvárni, amíg a lélegzése nagyjából normális lesz. Senkit sem akart feleslegesen halálra rémíteni. Aztán kikereste a volt felesége számát.

***

VINCENT BEVÁSÁROLNI VOLT. Amikor hazaért, és kinyitotta a bejárati ajtót, a saját hangját hallotta a nappaliból. Leverte a lábáról a havat, mielőtt belépett, aztán levette a cipőjét, felakasztotta a kabátját a fogasra, és bevitte a szatyrokat a konyhába. A hang tovább beszélt. Amikor bement a nappaliba, megértette a helyzetet. Benjamin és Rebecka a kanapén ült, ment a tévé, és Vincentet mutatta. Éppen felhívott egy szőke nőt a színpadra a közönség soraiból, hogy a segítségére legyen a következő műsorszámban.

– Azt szeretném, ha egy olyan számra gondolna, ami jelent magának valamit – mondta Vincent a tévéképernyőn, és tollat meg papírt adott a nőnek. – Kérem, írja fel, de tartsa úgy a lapot, hogy senki se láthassa! Főleg én.

Vincent fintorgott. Amióta kitudódott, hogy a rendőrségnek dolgozik, a Viaplay streamingszolgáltató elkezdte feltenni az előadásait az oldalára. Benjamin és Rebecka a legelső fellépését nézte.

– Miért nézitek ezt? – kérdezte. – Neked nem iskolában lenne a helyed, Rebecka?

– Hogy kínos helyzetbe hozzunk – felelte a lánya, le sem véve a szemét a képernyőről. – Miért mindig nőket hívsz fel a színpadra? Ez elég szexista dolog. Egyébként meg mától karácsonyi szünet van. Astonnak két nap múlva kezdődik, csak hogy képben legyél.

– Nem is mindig – védekezett Vincent. – Mármint nem mindig nőket hívok fel. Vannak műsorszámok, amik nőknek passzolnak jobban, és vannak, amik férfiaknak. Például ha érzelmekről van szó, akkor jobb, ha nők jönnek fel. A férfiakkal ellentétben jobban kimutatják az érzelmeiket.

– De apa!

Rebecka megbotránkozva pillantott rá.

Vincent megvonta a vállát. Lehet, hogy nem volt valami modern hozzáállás, de a színpadon bevált.

A tévében szereplő Vincent egy szempillantás alatt átlátott a nőn. Elővett egy palatáblát, és felírt rá tizenhat számot négy sorba és négy oszlopba.

Á, szóval az a műsor! Vincent már el is felejtette.

– Nem úgy tűnik, mintha ez a szám az érzelmekről szólna – jegyezte meg Rebecka. – Nem hiszem el, hogy matekleckével zárod az előadást!

– Ez az úgynevezett bűvös négyzet – magyarázta Vincent. – Egy régi kínai matematikai probléma Krisztus előtt 190-ből. Akkoriban háromszor három számmal csinálták, de én a bonyolultabb változatát használom. Erre szerintem csak évszázadokkal később jöttek rá Indiában.

– Most meg töriórát tartasz? – sóhajtott fel Rebecka. – Mondom, hogy karácsonyi szünet van!

– De hát már láttatok is bűvös négyzetet! – ragyogott fel Vincent arca. – Várjatok, mindjárt megkeresem a barcelonai fényképalbumot.

Tudta, hogy a lányának igaza van, de Rebecka imádta Barcelonát, amikor néhány éve ott jártak. Úgyhogy ez biztos tetszeni fog neki. Vincent átnézte a könyvespolcon sorakozó albumokat. Jobban szerette kinyomtatni a nyaraláson készült fotókat, nem egyszerűen a számítógépen tárolni. Egyrészt sokkal hangulatosabb volt átlapozni egy albumot, másrészt a gépen sosem találta, amit keresett, az ötvenezer kép között.

– Itt is van! – húzta ki az egyiket.

Leült Benjamin és Rebecka közé, majd Gaudí fantasztikus katedrálisához, a Sagrada Famíliához lapozott. A szeme sarkából látta, hogy mindkét gyereke érdeklődéssel figyel. Annyira tudta!

– Tessék! – mutatott a képre. – Ez egy Subirachs nevű szobrász alkotása, aki sok díszletet készített a Szenvedés kapujára.

A felvétel közelkép volt egy részletről. A falba tizenhat számot véstek egy négyszer négyes négyzetbe.

– Ha összeadjátok a számokat, az eredmény minden oszlopban harminchárom lesz – folytatta Vincent. – A sorokban és az átlók mentén úgyszintén. De a négy sarokban is. Háromszáztíz lehetséges kombináció van, és a végeredmény mindig harminchárom. A keresztények hite szerint Jézus ennyi idős volt a halálakor.

Benjamin végighúzta az ujját a képen, miközben némán számolt.

– Ez elég menő – bólintott.

Vincent elégedett képet vágott. Tényleg menő volt. És bravúros matematikai teljesítmény. Ő is a képre tette az ujját.

– És ha ez még nem lenne elég – folytatta –, a négyzet egy üzenetet is rejt. Kettő kivételével minden szám csupán egyszer fordul elő. Nézzétek csak, melyek ismétlődnek! A tízes meg a tizennégyes. És kétszer tíz meg kétszer tizennégy az negyvennyolc. Ugyanennyit kapunk, ha összeadjuk az INRI rövidítés betűinek az eredeti latin ábécében elfoglalt helyét.

Rebecka értetlenül pillantott rá.

– Az INRI a Iesus Nazarenus Rex Iudaeorum, azaz Názáreti Jézus, a zsidók királya kifejezés rövidítése, amit Poncius Pilátus a keresztre íratott.

Vincent a szemöldökét vonogatta.

– Úristen! – temette Rebecka a tenyerébe az arcát. – Még egy mentalista!

A tévében Vincent éppen azt mutatta, hogy a négyzetbe felírt számjegyek összege minden irányban tizenöt.

– Ezeket a számokat maga juttatta az eszembe – mondta a képernyőn a mellette álló nőnek. – És akárhogy számolok, az eredmény mindig tizenöt lesz. Érdekes. Sejtelmem sincs, miért pont tizenöt. Jelent magának valamit ez a szám?

A nő a sírás szélén állt.

– Ennyi ideje vagyunk házasok a másik felemmel – mondta döbbenten. – Ma van az évfordulónk.

Megfordította a jegyzetlapot, amelyen egy nagy piros tizenötös állt. Egy kis szívet is rajzolt mellé.

Rebecka felnevetett.

– Elképzelésem sincs, hogy csináltad – mondta –, de mindegy is. Ez akkor is csak matek. Te vagy a legkockább apa a világon. Egyébként nem kellene kipakolnod a kaját?

– Benjamin, segíts! – mutatott Vincent előbb a fényképalbumra, aztán a tévéképernyőre. – Menő, nem?

– Bocs, apa – szólalt meg a fia. – De Rebeckának igaza van.

– Nyertetek – sóhajtotta Vincent, és felkelt, hogy visszategye az albumot a helyére.

Ugyanakkor tudta, hogy Benjamin csak úgy tett, mintha ostobaságnak tartaná. A nagyobbik fia nemcsak örökölte azt a furcsa képességét, hogy mindenhol mintázatokat lát, és képes összetett rendszereket elemezni, hanem bizonyos fokig túl is tett rajta.

A színpadon álló nő szavai visszhangoztak a fejében, miközben kiment a konyhába, hogy elpakolja az élelmiszereket. A másik felem. Utálta az ilyen kifejezéseket. A lelki társ sem volt jobb. Ezek a fogalmak kellemetlen terhet róttak a másik emberre. Ráadásul nem is a valóságot tükrözték. De még ha igazak lettek volna is, ha létezett volna olyan, hogy lelki társ, az csak tovább rontott volna a dolgokon. Mert ebben az esetben az ő lelki társa Mina. Amitől még bonyolultabb lett volna az élete.

***

CHRISTER KINYÚJTOTTA A LÁBÁT az íróasztal alatt, mire Bosse kelletlenül feltápászkodott. Aztán a férfinak bűntudata támadt, és visszahúzta a lábát, hogy a kutya megint rátelepedhessen. Közben megnyitotta a rendőrség belső nyilvántartását, és beírta Jon Langseth nevét, hogy megnézze, mit talál az eltűnéséről. Szerencse, hogy Mina ilyen gyorsan kapcsolt. Rendes körülmények között az áldozatok azonosítása eltartott egy ideig, de mivel Mina rögtön előállt egy névvel, Mildának csak el kellett kérnie a röntgenfelvételeket Langseth fogorvosától, és egyetlen nap leforgása alatt megtudták, ki a férfi. Már csak a neheze volt hátra. Ki kellett deríteniük, hogy megölték-e, és ha igen, miért. Na meg persze ki.

Christer hunyorogva olvasott. Lasse már rágta egy ideje a fülét, hogy csináltasson szemüveget, de ő egyelőre nem volt hajlandó kötélnek állni. Nem hiúságból, arról már akkor leszokott, amikor elfogadta, hogy a természet nem áldotta meg adoniszi külsővel. De minden, ami arra emlékeztette, hogy rohan az idő, eszébe juttatta azt a kellemetlen tényt is, hogy a vég feltartóztathatatlanul közeleg. És Christer Bengtsson életében először félt a haláltól. Mert életében először boldog volt. Eddig nem ismerte ezt az érzést, és egy kicsit meg is rémítette. A legijesztőbb az volt az egészben, hogy most először volt veszítenivalója. Minden bátorságára szüksége volt, hogy közös jövőt tervezzen Lasséval. Mert ez azt jelentette, hogy vállalnia kellett önmagát. Óriási volt a tét.

Szóval nem akart szemüveget.

Ingerülten az egyterű iroda másik felébe sandított. Valami idióta karácsonyi dalokat tett be, és most a Last Chrismas szólt a hangszórókból. Rendes körülmények között nem volt szabad hangosan zenét hallgatni az irodában, de idén mintha mindenki engedett volna az ünnep csábításának. Karácsonyi mustot látott mindenütt, amerre csak nézett. Olyan boldog sosem lesz, hogy megszeresse a karácsonyi dalokat. Utálta ezt a bóvlit. Ám a legrosszabbak mégis azok voltak, akik már októberben elkezdték hallgatni a karácsonyi zenét.

Miközben Bosse kellemesen melegítette a lábát, igyekezett a monitorra összpontosítani és kizárni a karácsonyi hangulatot. Hunyorított, hogy lássa a betűket, és lassan végigolvasta, mi mindent tudnak Jon Langseth eltűnéséről. Megnyitotta a böngészőt is, és megkereste az erről szóló újságcikkeket. Sok volt belőlük. Az ügy nagy médiaérdeklődést keltett, és számos találgatás látott napvilágot. A többség azt feltételezte, hogy a férfi önszántából tűnt el. Egy trópusi szigeten éli világát a titkos számláin felhalmozott mesés vagyonából. A körülmények ismeretében nem is volt túl merész feltételezés. Csakhogy téves.

Jon eltűnése előtt a Confido körüli botrányokról szóltak a szalagcímek. Természetesen mindenkit felháborított, hogy egy csapat hátranyalt hajú nagymenő tudatosan és előre eltervelten kicsalta az idősek megtakarításait. A cégalapítók csillogó életet éltek, pompás lidingői palotákban vagy elegáns östermalmi lakásokban laktak, pezsgőt kortyolgattak, gyors autókat vezettek, drága öltönyöket és órákat hordtak, Sankt Moritzba, Ibizára, Dubajba és a Maldív-szigetekre jártak. A kevésbé tehetős embertársaik kontójára. Ám az egésznek egykettőre vége szakadt, amikor vádat emeltek ellenük, és a média kiteregette a szennyest. Christer maga is érdeklődve követte az ügyet már Jon eltűnése előtt is, mert kevés dolog töltötte el olyan elégedettséggel, mint amikor az ilyen seggfejek megkapják, amit megérdemelnek.

Jon eltűnését a neje jelentette be augusztus tizedikén reggel. A kérdésre, hogy miért nem hívta fel a rendőrséget már előző este, azt felelte, hogy Jon gyakran vett részt üzleti vacsorákon, és ilyenkor rendszerint csak akkor ért haza, amikor ő már lefeküdt. Reggel azonban mindig mellette ébredt. Ezért amikor aznap nem találta otthon, felhívta a titkárát, aki azt mondta, hogy Jon előző nap nem járt az irodában, amiből az asszony rájött, hogy valami baj van.

Aztán elkezdődött a cirkusz. A rendőrség kereste. Kikérdezték a feleségét, a kollégáit és mindenki mást, aki tudhatta, hová lett. De csak azt derítették ki, hogy miután azon a bizonyos reggelen elindult munkába, senki sem látta. Mondhatni, minden követ megmozgattak, hogy ne érje szó a ház elejét. De csak mondhatni, gondolta Christer, mert mindenki meg volt győződve arról, hogy Jon elhagyta az országot, és most is nagykanállal eszi az életet.