Velünk Végződik

April Rose Scott

2023

Minden jog fenntartva!

A könyv cselekménye kitalált történeten alapul. A történet szereplői kitalált alakok, mindennemű egyezésük a valósággal csupán a véletlen műve.

Tartalomjegyzék

Első Fejezet

Második Fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik Fejezet

Ötödik Fejezet

Hatodik Fejezet

Hetedik Fejezet

Nyolcadik Fejezet

Kilencedik Fejezet

Tizedik Fejezet

Tizenegyedik Fejezet

Tizenkettedik Fejezet

Tizenharmadik Fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik Fejezet

Huszonegyedik Fejezet

Huszonkettedik Fejezet

Huszonharmadik Fejezet

Huszonnegyedik Fejezet

Huszonötödik Fejezet

Huszonhatodik Fejezet

Huszonhetedik Fejezet

Huszonnyolcadik Fejezet

Huszonkilencedik Fejezet

Harmincadik Fejezet

Harmincegyedik Fejezet

Harminckettedik Fejezet

Harmincharmadik Fejezet

Harmincnegyedik Fejezet

Utóhang

Első Fejezet

A fürdőszobában voltunk. Rubyra már ráterítettem egy törölközőt, hogy ne a ruhájára hulljanak a gyönyörű sötétbarna fürtjei. Kezembe vettem a hajvágót és igyekeztem csak legbelül zokogni. Erősnek kellett maradnom, nem mutathattam Ruby előtt, hogy mennyire féltem és azt sem, hogy mennyire megölt belülről, amire épp készültünk, vagyis inkább az ok, amiért kénytelenek voltunk levágni a haját.

A tükörből figyeltem őt. Félelem és kétségbeesés ült ki az arcára, miközben könnyek gyülekeztek a szemében.

–      Ruby, ne legyél letörve, csak a legmenőbbek nyírják kopaszra a fejüket – egy béna biztatással próbáltam oldani a feszült hangulatot, ami betelítette a levegőt.

–      Igazán? – csattant fel élesen – Mondj egy embert, aki kopaszra nyírt hajjal mászkál, és jól áll neki!

–      Ottvan például Halsey!

Büszke voltam magamra, hogy legalább egy ember eszembe jutott.

–      Neki mondjuk tényleg jól áll – értett egyet Ruby elkeseredve.

Magam felé fordítottam őt, majd két kezem közé vettem a húgom angyali arcát.

– Te mindenhogy gyönyörű vagy, hajjal, vagy anélkül. Nem számít! Amúgy is, a haj visszanő!

–      Elfogult vagy, mert a tesód vagyok.

–      Ez egyáltalán nem igaz – próbáltam győzködni őt. Szerettem volna, hogy higyjen nekem, mert minden szavam igaz volt.

Visszafordult a székkel, majd tekintetét a tükörre szegezte, miközben két ujja között játszott a hajával. Látszódott rajta, hogy nem kell sok hozzá, hogy elszakadjon az a bizonyos cérna.

–      Nem csinálom ezt, nem akarom! Lehet nem is fog kihullani teljesen a kemótól – kilökte maga alól a széket és idegesen lábra pattant.

Belesajdult a szívem a szavaiba. Még csak két kezelésen volt túl, de már csomókban hullott fésülés nélkül is a haja. De hát mit lehetett volna erre mondani egy tizenöt éves tinédzsernek? Semmit!

–      Meg amúgy is, mindenki ki fog cikizni. Nem fogok tetszeni egy fiúnak se, ha nem lesz hajam, ujjal fognak rám mutogatni az utcán. Nem csinálom ezt, elegem van – szinte letépte magáról a törülközőt, miközben zsörtölődött az orra alatt.

Hisztérikus állapotban indult el az ajtó felé. Már épp elérte volna a kilincset, amikor egy hirtelen jött ötlettől vezérelve bekapcsoltam a hajvágót és középen egy hosszú csíkban kopaszra nyírtam a hajamat.

–      Megőrültél Holly? Mit csinálsz? – kérdezte hisztérikusan, két tenyerét a szája elé emelve.

–      Levágom a hajamat – jelentettem ki határozottan, miközben újra végigtoltam a hajnyírót a fejbőrömön.

–      De Holly – Ruby hangja elcsuklott.

–      Együtt csináljuk végig! Ha te kopasz leszel, akkor én is az leszek! Ez csak haj Ruby!

A szőke tincseim szinte már teljesen beterítették a csapot, miközben Ruby sokkos állapotban állt mögöttem, minden mozdulatomat követve a tekintetével.

–      Hátul kihagytál egy részt – mellém állt, kivette a kezemből a gépet és lenyírta a maradványokat.

Miután végzett, pár percbe beletelt, mire feldolgoztam a látványomat. Neki viszont huncut csillogás jelent meg a szemében.

–      Rohadt jól áll Holly! Csak úgy virítanak a kék szemeid – megsimította a kopasz fejemet, amitől mosolyognom kellett.

–      Én megmondtam, csak a legmenőbbek képesek erre – meglóbáltam előtte a hajnyírót, amit kacagva tépett ki a kezemből és izgatottan nekiesett vele a fejének.

Aláfestő zenének betettem Meredith Brook ikonikus, „Bitch” című számát. Ruby a csípőjét rázta, én pedig tombolva táncoltam a kád mellett, mindketten teli torokból ordítottuk a dalszöveget.

–      Kész – jelentette ki sóhajtva Ruby.

Mellé álltam, és a tükörből csodáltam a húgom angyali arcát.

–      Gyönyörű vagy – szóltam hozzá büszkén, miközben megsimítottam az arcát.

Közelvont magához és szorosan megölelt, ekkor kinyílt az ajtó.

–      Lányok, ti meg mi a jó istent csináltatok?

Odalépett hozzánk anya. Az álla szinte a padlót verdeste amikor meglátta a kopasz fejünket, még a szava is elakadt a látványtól.

–      Holly kezdte!

Ruby elkezdett ujjal mutogatni rám.

–      Oh, igazán? Na, gyere ide te kis vamzer!

Elkezdtem kergetni őt, hogy jól megcsikizzem, ám mint mindig most is gyorsabb volt, mint én. Beszaladt a szobájába és ráfordította a zárat, hogy ne tudjak bejutni hozzá.

–      Egyszer úgyis ki kell jönnöd és akkor utolér a bosszúm! – fenyegettem kuncogva.

Más se hallatszódott ki a szobájából, csak a felhőtlen kacagása. Bekapcsolta a zenét, én pedig visszamentem anyánkhoz a fürdőszobába.

A mosógépen ülve, mosollyal az arcán és könnyekkel a szemében várt rám. Próbáltam kerülni a tekintetét, ezért inkább nekiálltam kiszedni a nagy köteg hajat a csapból.

–      Büszke vagyok rád Holly – szólt hozzám meghatódva.

–      Miért, mert kopaszra vágtam a hajamat? – kérdeztem félvállról, nem akartam nagy feneket keríteni a dolognak.

–      Azért vagyok büszke rád, amiért tetted. Vagyis inkább, akiért!

–      Nem nagy dolog – vontam meg a vállamat.

Tudta anya, hogy nem szeretem, ha ajnároznak, így visszafojtotta a szavait.

Szembeállt velem és alaposan végigmért.

–      Gyönyörű vagy, így is, sőt esküszöm jobban is áll, mint a hosszú haj!

Szavak helyett, mosollyal válaszoltam.

–      Szeretlek kicsim – homlokon csókolt, mielőtt elhagyta a helyiséget.

–      Én is Téged! – válaszoltam.

Miután végeztem a takarítással készítettem magamnak egy teát és leültem az ablakom alatti kis padra. Felhúztam a térdemet és bámultam a szomszéd ház ablakát.

Egy éve üresen állt Ryan szobája, mégis minden este leültem és kukucskáltam, mintha el sem ment volna. Magamhoz vettem a naplómat és írni kezdtem. Minden nap írtam bele, azóta, mióta elment. Minden írásom hozzá szólt. Neki mondtam el benne az érzéseimet, a félelmeimet és legféltettebb titkaimat. Hiányzott, mindennél jobban. Könnyebb lett volna minden nehézséggel megbirkózni, ha mellettem lett volna és minden jó nap még jobb lett volna vele. Előtte évben mindketten egy hatalmas lehetőséget kaptunk, egy olyan lehetőséget, ami csak egyszer adatik meg az életben. Ösztöndíjjal tanulhattunk volna mindketten Európa egyik legnívósabb egyetemén.

–      Kész a vacsora – Ruby csicsergő hangja szakította meg a gondolataimat.

Az egyik díszpárna alá rejtettem a naplómat, amikor belépett a szobámba.

–      Megint Ryan szobáját lesed? – kérdezte, miközben mellém ült a kis padra.

–      Nem, dehogy, csak szeretek itt ücsörögni!

–      Na persze – megforgatta a szemét – már egy éve, hogy elment Holly – emlékeztetett.

–      Mi a mai menü? – gyorsan témát váltottam.

–      Azt hiszem spagetti, ahogy esik, úgy puffan. Gyere, menjünk enni, már korog a gyomrom és apa is hamarosan hazaér. Szeretném, ha egyszerre látná meg a kopasz fejünket. – kuncogta.

Mosollyal válaszoltam, majd követtem őt az étkezőbe.

Második Fejezet

AML, ez az egyszerű három betű borította fel mindannyiunk életét.

Ruby a betegség kezdetén mondhatni tünetmentes volt, csupán apró jelei voltak annak, hogy valami nincs rendben vele.

Már rég tombolt a nyár, olyan meleg volt, hogy az ember szívesen levette volna még a saját bőrét is, de Ruby szüntelenül meg volt fázva. Anya elvitte egy allergia vizsgálatra, ami negatív lett. Ezután elmentünk háziorvoshoz, aki antibiotikumot írt fel neki. Az antibiotikum elmulasztotta a megfázását, így nem különítettünk különösebb figyelmet a dolognak, hiszen ez csak egy mezei nátha volt, amiből Ruby kigyógyult. Izgatottan számoltam vissza a napokat, hogy nekiinduljunk életünk nagy kalandjának közösen a szerelmemmel.

Ryan még az Európai nagy utazásunk előtt egy teljes hónapra elutazott segíteni a nagyapjának, hogy befejezze az új kerítés beépítését. Nem sokkal később Ruby minden nap korán lefeküdt aludni és másnap délben kelt csak fel, miután hosszú perceken át ébresztgettük őt. Egész nap ásítozott, alig tudta nyitva tartani a szemeit. Arra hivatkozott, hogy kimerítik a kosárlabdaedzések, ahova nap, mint nap járt még a nyári szünetben is.

Egy nap, amikor elkezdtem bepakolni a bőröndjeimbe, rápillantottam az órára. Már elmúlt délután egy óra, de Ruby még mindig nem ébredt fel, ezért bementem a szobájába, hogy felébresszem őt. Elhúztam a sötétítőt, majd torkom szakadtából sikoltani kezdtem anya után. Ruby arca és párnája csupa vér volt. Azonnal a feje alá tettem a kezemet és kitapintottam a pulzusát, közben anyám sokkos állapotban hívta a mentőket. Remegett a kezem, a gyomrom pedig megtelt félelemmel, miközben szakadatlanul kerestem Ruby szívének dobogását.

–      Van pulzusa anya – kiáltottam fel – gyerünk Ruby, térj magadhoz, kérlek!

Hiába kérleltem, nem volt eszméleténél. Zokogva fogtam a fejét, míg meg nem érkeztek a mentők. Öt perc sem telt el, mikor kopogtattak az ajtónkon, én mégis úgy éreztem, hogy órák teltek el a megérkezésük és a hívás között.

Én ültem mellette a mentőben, nem eresztettem a kezét egyetlen pillanatra sem. Anya pedig követett minket kocsival. Szaladtam a kórház folyosóján a betegágy mellett, amit gyorsan toltak a mentősök a sürgősségire. Nem engedtek tovább az ajtón. Mikor elengedtem a húgom kezét, összeestem, anya levetette magát a földre mellém és összeborulva zokogtunk mindketten.

Órákig ültünk a váróban. Minden arra járó nővért és orvost megállítottunk, hogy tudnak –e valamit Ruby állapotáról, de senki sem tudott információt adni róla. Tehetetlennek és elveszettnek éreztem magam, majd sorozni kezdték az emlékek az elmémet.

Ruby olyan nyolcéves lehetett, amikor a barátaimmal egy forró nyári napon elhatároztuk, hogy elmegyünk a közeli tóhoz úszni és indáról a vízbe ugrálni. Ruby addig nyaggatott, amíg bele nem egyeztem, hogy velünk tartson. A lelkére kötöttem, hogy a part szélén maradjon, ahol még sekély volt a víz, amíg mi a többiekkel, pár méterrel beljebb úszunk. Minden olyan gyorsan történt…

–      Ezt nézzétek – kiáltotta Ruby az indán kapaszkodva.

–      Ne csináld Ruby, még nem tudsz rendesen úszni – kiáltottam erőteljesen.

A következő pillanatban egy hangos csobbanás hallatszódott, ami még most is élesen a fülemben cseng. A szívem a torkomban dobogott, miközben meredten bámultam a vízen terebélyesedő hullámokat, várva, hogy Ruby a felszínre törjön, de mindhiába. Szélsebesen úsztam ahhoz a részhez, ahol Ruby a vízbe érkezett. Háromszor merültem alá, mire sikerült megragadnom a karját és a felszínre húznom őt. Zokogva vonszoltam a partra eszméletlen, törékeny kis testét. A másodpercek óráknak tűntek, mire kiköpte a tüdejébe jutott vizet és lélegezni kezdett…

–      Mrs. Parker? – egy mély, férfihang szakította meg az emlékképet – Dr. Fleming vagyok, én kezelem Rubyt.

–      Hogy’ van a lányom? – kérdezte anya megtörve.

–      Az állapota stabil, de további kivizsgálásokra van szükség, hogy megállapítsuk a vérzés okát. Lenne Önökhöz néhány kérdésem! Kérem, jöjjenek velem az irodámba!

–      Mikor láthatom a húgomat? – kérdeztem türelmetlenül, miközben követtük őt.

–      Még nincs eszméleténél, hölgyem.

–      Nem érdekel, látni akarom őt – válaszoltam idegesen.

–      Holly, tisztelettel beszélj a Doktor Úrral – förmedt rám anyám, ami kissé visszafogta az indulataimat.

Kinyitotta előttünk az ajtót és csak akkor szólt, mikor leült a tömörfa asztala mögé.

–      Most azzal tud a legtöbbet segíteni Rubynak, ha válaszol a kérdéseimre – katonásan válaszolt, én pedig helyeslően biccentettem. – Tapasztaltak Rubynál mostanában bármilyen szokatlan tünetet? Fáradékonyságot, fejfájást, esetleg étvágytalanságot?

–      Az elmúlt pár napban sokat aludt és keveset evett, de azt hittük, hogy a sok edzés az oka – szipogta anyám, mire fél karommal átöleltem őt.

–      Volt az elmúlt időszakban bármilyen betegsége? – folytatta a kérdezést az orvos, miközben folyamatosan körmölt valamit egy hófehér kórlapra.

–      Pár hete meg volt fázva, antibiotikumot kapott rá.

–      Értem – hümmögte az orvos összeráncolt szemöldökkel.

–      Mi a baja a húgomnak? – kérdeztem türelmetlenül.

Ekkor belépett a szobába az egyik nővér és átnyújtott az orvosnak egy papírt, majd elhagyta a helyiséget. Az orvos az orrára húzta a szemüvegét és rezzenéstelen arccal olvasta végig azt.

–      Egy pár perc türelmet szeretnék kérni Önöktől. Kérem, várjanak meg itt!

Az ajtó üvegén keresztül láttuk, ahogy a papírt átnyújtja egy másik orvosnak és miközben beszélgettek, végig a tarkóján tartotta a kezét. Meredten figyeltem a két orvost, egészen addig, amíg vissza nem tért hozzánk Dr. Fleming. Mély levegőt vett, mielőtt belekezdett volna a mondandójába. Ekkor hevesen kicsapódott az ajtó.

–      Elnézést kérek, jöttem, ahogy csak tudtam. Én… én… – megérkezett apám, aki zihálva vette a levegőt.

–      Ő a férjem Doktor Úr, Ted Parker! – szólt közbe anya.

–      Kérem Uram, foglaljon helyet! – kérlelte az orvos apámat, aki anya és közém ült, és mindkettőnk kezét szorosan fogta.

–      Megérkezett Ruby vértesztjének eredménye. Magas a fehérvérsejt száma, továbbá vérszegénység is fennáll az eredmény alapján.

–      Ez mit jelent? – kérdezte apám értetlenül.

–      Ennyire magas fehérvérsejt szám esetén fennáll a hematológiai betegség lehetősége, de biztosat csak a vizsgálatok után tudok mondani Önöknek.

–      He–hematológiai betegség?? Azt akarja mondani, hogy előfordulhat, hogy Ruby rákos? – csattant fel anyám élesen – Nem, az nem lehet! Hiszen sportol, egészségesen étkezik, vitaminokat szed, évente teljes kivizsgálása van a sport miatt. – hadarta hisztérikusan.

–      Sajnos az effajta megbetegedések hátterében az esetek kilencvenöt százalékában genetikai tényezők állnak, életmódtól függetlenül. De ez még korántsem biztos – bíztatón, lágy hangnemben szólt hozzánk – mindenképp további vizsgálatokra van szükség, hogy megállapítsuk, hogy pontosan mivel is állunk szemben!

Anyám zokogva borult apám vállára, én pedig csak bámultam magam elé, mint akinek elektrosokk érte az agyát.

–      Megismételjük a vértesztet és elvégezzük a szükséges vizsgálatokat, remélhetőleg pár órán belül minden eredmény elkészül. – az orvos megsimította anyám hátát.

–      Doktor Úr! Milyen vizsgálatokra van szükség? – kérdeztem.

–      Ismételt vérvétel és hasi ultrahang első lépésként, a többit pedig az eredmények függvényében egyeztetjük. Kérem, a nővérpultban töltsék ki az adatfelvételi lapot, hogy értesíthessük Önöket, amikor elkészültek a vizsgálati eredmények!

–      Kitöltjük, de úgysem mozdulunk innen sehova! – jelentettem ki határozottan, mire az orvos szelíden és megértőn nézett rám.

–      Megmutatom Önöknek, hogy hol van Ruby kórterme.

Végigmentünk egy hosszú hófehér folyosón, a fertőtlenítő és a gézlap szaga beleette magát az orromba. Minden szoba előtt aggódó családtagok ácsorogtak.

–      Ez lenne az, de kérem, egyszerre csak egy ember legyen vele egy helyiségben, amint tudok bővebb információt, felkeresem Önöket!

–      Köszönjük Doktor Úr! – apám kezet fogott az orvossal.

Összenéztünk apáékkal, majd a tekintetükkel jelezték, hogy nyugodtan menjek be én elsőnek. Emlékszem, hogy egyszerre féltem és vártam, hogy újra lássam Rubyt. Miközben elfordítottam a kilincset, pár pillanatra a közös emlékeink sorozni kezdték az elmémet.

Szinte láttam magam előtt, ahogy anya pocakjának esti mesét olvasok. Újraéltem a pillanatot, amikor a szüleim hazahozták őt a kórházból. Leültettek a kanapénkra és óvatosan a kezembe helyezték a parányi kis testét. Énekelni kezdtem neki, és amikor meghallotta a hangomat mosolyogni kezdett.

Amint beléptem a kórterembe és megpillantottam Rubyt, az emlékképek szertefoszlottak. Eszméletlenül feküdt a hófehér kórteremben. A szívmonitor hangja zúgott a fülemben és a gyomromban. A vérzés nyomait teljesen eltüntették. Az arca békés volt, a légzése pedig egyenletes. Huncut tincsei beterítették a párnát. Egy széket húztam az ágya mellé és hosszú ideig figyeltem őt, majd éreztem, ahogy elnehezednek a szemhéjaim.

–      El kell vinnem Rubyt egy vizsgálatra kedvesem. – ébresztgetett halkan az egyik nővér.

–      Oh, elnézést én csak…

–      Ne szabadkozz. – kuncogta – Fél óra múlva visszahozom.

–      Miért nincs még magánál? – kérdeztem, miközben végig Ruby arcát figyeltem.

–      Erős rohama volt, mielőtt bekerült a kórházba, kimerítette a szervezetét. Ne aggódj, fel fog ébredni hamarosan! – bíztatóan rám mosolygott, amitől kissé enyhült a bennem lévő aggodalom.

Mikor kitolta Rubyt a kórteremből, kimentem a folyosóra, ahol anya apa ölébe hajtott fejjel aludt, apa pedig a falnak támasztotta a fejét.

–      Hány óra van? – kérdeztem álmosan.

–      Lassan tíz óra. – válaszolta apám. – Most csinálják a hasi ultrahangot, a vérkép már elkészült, utána tájékoztat minket Dr. Fleming.

Ekkor elkezdett rezegni a telefonom, Ryan keresett, akkor már legalább tizedszerre.

–      Nem veszed fel a telefont?

–      Nem, most inkább nem.

–      Ryan az?

–      Igen. – válaszoltam halkan.

–      Szívem, beszélj vele nyugodtan, biztos halálra izgulja magát, hogy miért nem tud elérni Téged. És amúgy is, jobb lenne, ha tudná, hogy mi van Rubyval.

–      Majd visszahívom, ha az orvos jó híreket mondott. – vágtam rá. – Kérsz egy kávét?

–      Az jól esne kicsim, köszönöm!

Kerestem egy automatát, majd elővettem a telefonomat és elolvastam Ryan üzeneteit.

„Hiába hívlak, nem veszed fel. Csak hallani szeretném a hangodat, nagyon hiányzol!”

„Hahó, szépségem! Csak nem beiktattál egy kis délutáni sziesztát?”

„Na, jó már 4 óra eltelt és még mindig nem írtál, kezdesz megijeszteni!”

„Baj van szépségem? Hívtalak otthon is, de senki sem veszi fel a telefont, apádék pedig ki vannak kapcsolva!”

„Ha nem hívsz vissza, vagy nem válaszolsz, most azonnal hazamegyek!”

A gondolatok ezerrel kezdtek el cikázni a fejemben, azonnal cselekednem kellett.

„Ne haragudj csak elbóbiskoltam, sok dolgom volt, egész nap pakoltam. Apáék pedig moziban vannak, holnap reggel hívlak!”

Gyorsan elküldtem az üzenetet, majd a másodperc töredéke alatt meg is érkezett a válasz.

„Biztos, minden rendben van? Ne menjek haza?”

„Biztos, ne aggódj. Holnap hívlak!”

„Szeretlek!”

Kikapcsoltam a telefonomat és visszamentem apáékhoz, ahol Dr. Fleminggel beszélgettek. Anya az arcához tartotta a két kezét, majd zokogva beleborult apa mellkasába. A kávék kiestek a kezemből, tudtam, hogy nagy a baj.

Harmadik fejezet

(Ryan)

Már késő este volt, kint ültem a tornácon és hallgattam a levelek susogását és a tücskök ciripelését. Pár nap választott már csak el bennünket a nagy utazástól. Még soha életemben nem voltam annyira izgatott és boldog, mint akkor. A gondolataimat nagyapa autójának hangja zavarta meg. Elé szaladtam, hogy segítsek neki lepakolni a platóról.

–      Na, sok halat fogtatok nagyapa?

–      Áh, szinte semmit. Amit fogtunk, azt is inkább visszadobtuk, olyan picikék voltak.

–      De legalább a társaság jó volt.

–      Az mindig jó, fiam. – kacagta. – Voltál a belvárosban? – kérdezte kíváncsian.

–      Voltam.

–      Nancynél is jártál?

Hevesen bólogattam, mire karon ragadott és elkezdett a ház felé húzni. Amikor beléptünk a küszöbön, azonnal villanyt kapcsolt.

–      Azonnal meg kell mutatnod! – türelmetlenkedett.

–      Jól van, jól van, nyugalom! Itt van a farzsebemben.

Belenyúltam a zsebembe és elővettem a bíborszínű selyemdobozt, amit nagyapa azonnal kikapott a kezemből és felnyitotta.

–      Ryan ez valami… gyönyörű! – meghatódottságot láttam a tekintetében.

–      Amint megláttam, tudtam, hogy ez az. Ugyanolyan tökéletes, mint Holly.

–      Nancy adott kedvezményt? – kérdezte szigorúan.

–      Harminc százalékot.

–      Helyes – helyes. És ha nem jó Holly ujjára, akkor ingyen beigazítják?

–      Igen nagyapa, úgy ahogy megbeszélted vele. – képtelen volt levenni a tekintetét a gyűrűről – El sem hiszem, hogy meg fogod kérni a kezét. Házas ember leszel.

–      Ez még csak egy eljegyzési gyűrű, a házasság azért még odébb van.

–      Na és mesélj, hogy tervezed?

–      Még nem tudom.

–      Mi az, hogy még nem tudod? Én, amikor megkértem anno nagyanyád kezét, hónapokig terveztem a tökéletes lánykérést.

–      Én úgy terveztem, hogy nem tervezek semmit. Mindig nálam lesz a gyűrű, és amikor úgy érzem, hogy eljött a pillanat, akkor fogom megtenni.

–      Mai fiatalok, ti már semminek sem akarjátok megadni a módját. – zsörtölődött az orra alatt.

–      Te hogy’ kérted meg a nagyit? Meséld el!

–      Nagyanyád minden vágya az volt, hogy egyszer repülőn utazhasson. Kíváncsi volt, hogy mi lehet a felhők fölött. – kuncogta meghatódva – Akkoriban ez nem volt egyszerűen elérhető álom, rengeteg pénzbe került. Volt egy jó barátom, isten nyugosztalja. Teonak saját sétarepülője volt és vezetést is oktatott. Amikor megismertem a nagyit azonnal tudtam, hogy ő lesz a feleségem, így pár héttel a megismerkedésünk után felkerestem Teot, aki sültbolondnak nézett, de szavát adta, hogy megtanít sétarepülőt vezetni. Egy éven át jártam hozzá, minden áldott nap gyakoroltam. Az évfordulónk napján elmentem nagyanyád elé a munkahelyére. Bekötöttem a szemét és elhajtottam vele Teohoz. Amikor megérkeztünk és levettem a szeméről a kötést, nem akart hinni a szemének. Még inkább meglepődött, amikor én ültem a vezetőülésben. Teljesen levettem a lábáról.

–      És akkor kérted meg a kezét? – kérdeztem izgatottan.

–      Dehogy… – legyintett – Felszálltunk és tettünk egy nagy kört. Nagyanyád izgalmában visítozott, mint egy kislány. A következő pillanatban bekapcsoltam a vészgombot a gépen és éles sípolás vett minket körül, elkezdtem a gépet a föld felé irányítani, közben ide – oda rázkódott a repülő.

–      Jesszusom – hüledeztem.

–      Megkértem nagyanyádat, hogy vegye elő a kézikönyvet, hogy mit kell vészhelyzetben csinálni. Úgy tettem, mint aki nem tudja… Hisztérikusan kezdte el olvasni az utasítást, amiben az volt írva, hogy: „Vészhelyzet esetén, egyetlen módon tud megmenekülni, ha a gyűrűt a megfelelő helyre csatlakoztatja. A gyűrű csatlakoztatását kizárólag a pilóta tudja szakszerűen elvégezni. A pilóta, aki Önt mindennél jobban szereti. Aki Önnel szeretné leélni az életét, akit Ön a világ legboldogabb emberévé tett pontosan egy évvel ezelőtt. Theresa, hozzá megy feleségül a pilótához?”. Felém fordult, könnyes volt a szeme, de nem válaszolt. Mosolyogva ráparancsoltam, miközben egyre közelítettünk a föld felé. „Válaszolj, vagy itt halunk meg mindketten!” Igent mondott, én pedig felhúztam a gépet, majd a gyűrűt az ujjára.

–      Nagyapa… – elakadt a szavam. – Micsoda egy romantikus gazember voltál.

–      Szerelmes voltam… – elpirulva, halkan mondta a szavakat. – Jobb esetben az ember csak egyszer kéri meg a szerelme kezét, amit emlékezetessé és váratlanná kell tenni. – megveregette a vállamat és a kezembe nyomta a selyemdobozt – Na de most már megyek, elfáradtam.

–      Jó éjt nagyapa! – köszöntem el tőle, majd átmentem a kis házba.

Hasra feküdtem az ágyamon és a kezembe vettem az eljegyzési gyűrűt. Azon kezdtem el agyalni, hogy miként tudnám én is emlékezetessé tenni a lánykérést. Nagyapa feladta a leckét, én sosem tudtam volna magamtól ennyire kreatív lenni. Végül úgy döntöttem, hogy van még időm kitalálni, így nem kezdtem bele erőltetett tervezgetésekbe. Arra gondoltam, hogy pár nap múlva közel egy hónapnyi távollét után újra érezhetem Hollyt, újra csókolhatom és ölelhetem őt. A tőle távol töltött idő, csak még jobban erősítette az érzéseimet, éreztem, hogy többet egy napot sem akarok nélküle tölteni. Nehezen aludtam el, sokáig forgolódtam és bár sosem volt rám jellemző, azon az éjszakán álmodtam is. Álmomban egy esküvőn voltunk, de nem a sajátunkon. Holly koszorús lány volt, én pedig az egyik tanú. Halványlila selyemruhát viselt és az egész szertartás alatt engem figyelt. A hátam mögé rejtettem a gyűrűt. A csokordobásnál a mennyasszonytól elkértem a csokrot, aki örömmel adta át nekem. Hollyhoz léptem, a násznép éljenezni kezdett és hangos tapsvihar vett minket körül. Letérdeltem elé és megkértem a kezét, ő pedig igent mondott.

Negyedik Fejezet

(Holly)

Dr. Fleming hosszasan ecsetelte, mit is jelent pontosan az AML, másnéven akut mieloid leukémia. Tájékoztatott bennünket, hogy Ruby hányadik fázisban van a vizsgálatok alapján. Felvázolta a kezelési lehetőségeket és a túlélési esélyeket latolgatta. Minden szavát hallottam, de nagyon tompán. Olyan volt, mint amikor repülőgépen ül az ember és a magas légnyomás miatt bedugul a füle és elmélyül a légzése. Bár ez a hasonlat nem teljesen adja át az érzéseimet, amit abban a hatalmas fotelben ülve éreztem.

Felfoghatatlan volt ez az egész, minden a pillanat töredéke alatt változott meg. Újra az a hideg és rémisztő érzés telítette el a gyomromat, mint anno a tó partján. Éreztem, ahogy újra rátelepedett a vállamra, féltem, mindennél jobban.

–      Első lépésként a gyógyszeres kezelést javaslom, ami kevésbé drasztikus, mint a kemoterápia, ám ehhez folyamatos kórházi megfigyelés szükséges, így Rubyt áthelyeznénk az Onkológiai Osztályra.

–      A gyógyszeres kezelés ezek szerint hatásos lehet? Ruby meggyógyulhat? – kérdezte reménykedve anyám.

–      Az AML viszonylag ritka Ruby korában, általában az idősebb korosztálynál gyakori az előfordulása. Meglátjuk, miként reagál a szervezete a gyógyszeres terápiára. Minden héten vérvizsgálatot fogunk végezni nála, hogy folyamatosan nyomonkövessük a kezelés sikerességét, de reméljük a legjobbakat. – kimérten, sem a reményt elvéve, sem azt meghagyva válaszolt, ami még inkább megrémisztett.

–      És ha nem használ a gyógyszeres kezelés? – kérdeztem halkan és megtörve.

–      Holly! – ripakodott rám anyám, de nem törődtem vele.

–      Dr. Fleming, szeretném tudni az összes verziót! Tudnom kell, kérem! – kérleltem könnyes szemmel.

Az orvos mély levegőt vett, ránézett apámra, aki biccentve adta meg az engedélyt, hogy részletesen elmondja azt, amit egyikünk sem akart hallani. Nem akartuk hallani, de tudnunk kellett, hogy mindenre felkészülhessünk.

–      Három fázist különböztetünk meg az AML–nél. – nagyot sóhajtott, mielőtt belekezdett a felsorolásba. – Krónikus, Akcelerációs és Blasztos fázis. Ruby jelenleg az első fázisban, azaz a krónikus fázisban van. Gyógyszeres kezeléssel elkerülhető, sok esetben sajnos csak eltolható az akcelerációs szakaszba való lépés, amely a felgyorsulási szakasz. Amennyiben elérünk ebbe a szakaszba, úgy elkerülhetetlen a kemoterápia, mivel az utolsó szakasz, mely már az akut állapot nagy eséllyel végzetes is lehet. Ha Ruby szervezete a második szakaszba lép, úgy nagy dózisú kemoterápiát fog kapni, amely nagy valószínűséggel roncsolni fogja a csontvelő állományt, sajnos olyan mértékben, hogy csontvelő átültetésre is szükség lehet. Ezt követően két – három hetente kontrollvizsgálatra lesz szükség Ruby élete végéig, végleges gyógyulást pedig az utolsó kezelést követő öt év tünetmentesség után lehet kijelenteni, addig sajnos nem.

Hogy megbántam –e, hogy megkérdeztem? Nem, egyáltalán nem. Valami meghalt bennem, miután végighallgattam a tényeket, de így legalább tudtam, hogy mi a teendő és így kissé könnyebben néztem szembe az elkövetkező évekkel.

–      Szeretném, ha megvizsgálnának, hogy alkalmas vagyok –e csontvelődonornak! – jelentettem ki határozottan.

–      Holly, még nem tartunk ott! – válaszolta Dr. Fleming.

–      De meg van az esélye, hogy egyszer szükség lesz rá, nem igaz?

–      Igen, az esélye megvan!

–      Akkor? Mire várnánk? Ruby a húgom, vérszerinti testvérem. Fiatal vagyok és egészséges, vizsgálják meg, hogy alkalmas vagyok –e donornak, hogyha szükség lesz, rá, akkor tudjuk, hogy én megfelelő vagyok, ha pedig nem, akkor legyen időnk donort találni! Ezen múlhat az élete!

–      Holly, drágám, kérlek, nyugodj meg egy kicsit. Ez egy nagyon fájdalmas vizsgálat, először anyád és én fogjuk teszteltetni magunkat. – mondta apám.

–      Nem érdekel, hogy fájdalmas! A húgomról van szó, az életemet is odaadnám érte, tudjátok jól. Felőlem aztán napokig kínozhatnak, ha azzal megmentem az életét! – ekkor zokogásban törtem ki.

–      Én megértem Önt, Holly és becsülendő a hozzáállása, de kérem, értse meg, hogy ez egy hosszú folyamat. Akkor fogjuk csak elküldeni vizsgálatra Önt, ha ne adj isten Ruby a második fázisba lép, addig ez nem indokolt. Egyébként pedig Mr. Parker a közhiedelemmel ellentétben, már vérből is ki tudjuk nyerni a csontvelőt, így nem szükséges műtéti úton, közvetlen a csontból kinyerni azt. Az egész procedúra egy kicsivel hosszabb folyamat, mint egy átlagos vérvétel. Kissé kellemetlen, mivel egy hetes injekciókezelés előzi meg, de közel sem olyan drasztikus, mint a műtéti út.

–      Értem, elnézést Doktor Úr, én csak… olyan tehetetlennek érzem magam. – szipogtam, mire apám magához vont.

–      Megígérem Önnek, hogy mindent megteszünk a testvéréért, kérem, bízzon bennem. – a hangja mély és megnyugtató volt, láttam az eltökéltséget a szemében. Helyeslően biccentettem, majd hirtelen kopogtattak az ajtón és a kedves nővérke lépett be rajta, akivel Ruby szobájában találkoztam.

–      Elnézést kérek Dr. Fleming, de Ruby magához tért!

–       Köszönöm Claire, máris megyek! – becsukta maga után Claire az ajtót, majd Dr. Fleming így szólt.

–      Itt a névjegyem, hívjanak bármikor, ha kérdésük lenne. Holnap reggel Rubyt átszállítjuk az Onkológiai osztályra és megkezdjük a gyógyszeres kezelést, kérem, egyeztessenek ezzel kapcsolatban Claire nővérrel.

A mosdóba szaladtam. Megmostam hidegvízzel az arcomat, hogy eltüntessem a sírás nyomait. A fehér kagylónak támaszkodtam, miközben mély levegőket vettem. Össze kellett szednem magam, hogy Ruby a kétségbeesés és félelem halvány szikráját se lássa rajtam. Lassú léptekkel haladtam a kórterem felé.

–      Szia! – szóltam Rubyhoz lágy hangon, miközben leültem az ágya melletti kis székre.

–      Mi történt Holly? – kérdezte elhaló hangon.

–      Rosszul lettél és behoztunk a kórházba.

–      Mi történt velem?

–      Volt egy rohamod, de már jól vagy! – ahogy a kezét a számhoz emeltem, az ajkaim elkezdtek remegni.