Irene Solà

Gátak

– részlet –

Fordította: Nemes Krisztina

A fordítás alapjául szolgáló mű
Irene Solà: Els dics, L’Altra Editorial, Barcelona, 2018

Az Európai Unió finanszírozásával. Az itt szereplő vélemények és állítások a szerző(k) álláspontját tükrözik, és nem feltétlenül egyeznek meg az Európai Unió vagy az Európai Oktatási és Kulturális Végrehajtó Ügynökség (EACEA) hivatalos álláspontjával. Sem az Európai Unió, sem az EACEA nem vonható felelősségre miattuk.

Els Dics © 2018 by Irene Solà
The Hungarian edition is published by arrangement with L’Altra Editorial via MB Agencia Literaria S.L.
Hungarian translation © Nemes Krisztina, 2023

MEGJEGYZÉS: Ez a könyv csak annyiban fikciós alkotás, hogy a szerző sokszor képtelen volt pontosan visszaemlékezni bizonyos emberek szavaira, és nem tudott pontosan leírni bizonyos dolgokat, úgyhogy kénytelen volt ezt az űrt a lehető legjobban kitölteni… Az élő vagy holt személyekhez való hasonlóság kétségtelenül nyilvánvaló a szóban forgó személyek vagy az ismerőseik számára, főleg akkor, ha a szerző volt olyan kedves, hogy saját nevükön szerepeltesse őket, és esetenként megadja még a telefonszámukat is.

DAVE EGGERS,
A Heartbreaking Work of Staggering Genius

Ha Dombot vitt el Ár
S már tört Magának új Utat
S Malmot nyelt el a Sár

EMILY DICKINSON
(Israel Efraim fordítása)

itt vagyok, s építem a gátakat
mert áradatod elsodor
te is, rajta, építs gátakat
mi ömlik belőlem, megfojt.

LAURA LÓPEZ GRANELL

Ezt a könyvet Oscar Hollowaynek írtam.

(Június)

Ez itt Ada.

Ez Ada számítógépének billentyűzete, amely készségesen várakozik a támadásra.

Ezek itt Ada ujjai, amint a billentyűket verik: „Lluís felébredt, mert nagyon fejlett felelősségérzettel és védelmező ösztönnel rendelkezett, ha a házról s annak dolgairól volt szó.”

A nyest

Lluís felébredt, mert nagyon fejlett felelősségérzettel és védelmező ösztönnel rendelkezett, ha a házról s annak dolgairól volt szó. Felült a sötétben, és hallgatózott. A hangot elég jól lehetett hallani. Felnézett, Victòria pedig azt kérdezte:

– Mi ez?

A háztetőn valaki vigyázva felemelt egy cserepet.

– Nem tudom.

Pár másodpercig tartotta, aztán finoman visszaengedte. Óvatos léptek zaja ütötte meg a fülüket, és valaki felemelt egy másik cserepet.

Lluís minden igyekezetével azon volt, hogy végiggondolja, milyen a ház formája, szerkezete. A kert, az erkély, hátul a hegy, a fészer, ahol a kerti szerszámokat tartják, a tölgyfák. Csak egy módon lehetett felmászni a tetőre, a padláson keresztül. Victòria megmozdult a takaró alatt, ügyelve, hogy ne csapjon zajt, és közelebb bújt hozzá.

– Mi lehet az? – kérdezte.

– Pssszt! – szólt rá Lluís.

De már nem hallatszott több nesz.

A második éjszaka hosszabb ideig tartott a neszezés. Mikor Victòria felébredt, Lluís már a plafont vizslatta. A francba, mondta, és kiugrott az ágyból. Belebújt a papucsába. Most lentről hallotta a zajt, mintha valaki a bejáratnál levő szekrénynél babrálna. Az ebédlőajtón ment ki, nem kapcsolt villanyt. Victòria felkelt, és odament az ablakhoz. Tavasz volt, a pázsit csupa nedvesség, Lluís papucsa átázott. Bal kezében egy nagy zseblámpát tartott. Átvágott a kerten, rá se pillantott a házra. Az éjszaka sötét volt és földszagú. Megfordult, a lámpát a tetőre irányította és felkapcsolta. Egy hosszú testű állat, a mellkasán fehér folt, a két hátsó lábára emelkedett, és őt figyelte. A szeme csillogott. Aztán visszaereszkedett négy lábra, és megiramodott a tetőn. Ada és Quim hálószobája felett elrugaszkodott, átugrott az egyik tölgyre, és eltűnt. Lluís leengedte a zseblámpa fénycsóváját, s meglátta Victòriát, aki őt nézte az ablakból.

– Szerintem egy menyét lehetett, biztos fészket akar rabolni. Olyan volt, mintha egy ember járt volna a tetőn – mondta Victòria.

Lluís visszabújt az ágyba, és megölelte. A lába jéghideg.

– Már tudjuk, hol vannak a kiscicák – mondta halkan Victòria.

– Aha.

– Mit csináljunk velük?

– Holnap helyrerakom a cserepeket, és felhívom Balladort – válaszolta Lluís.

– Mit fog adni?

– Nem tudom, gondolom, valami szert.

– Szép volt? – kérdezte Victòria.

– Nagyon szép – felelte, és felesége nyaka alá csúsztatta jéghideg karját.

– De akkor se piszkálhatja a cserepeket – jelentette ki Victòria.

– Nem.

Nem menyét volt, hanem nyest. Hasonlítanak, de ennek nagy fehér mellfoltja van.

Másnap Lluís felmászott a tetőre. Talált egy üres fészket, ledobta. Ott fenn a magasban, a naphoz olyan közel, kellemes meleg volt. Fél tizenkettőkor telefonált a szomszédnak. Vicenç Ballador tőlük nem messze lakott, ott volt a gazdasága. A háza nem tartozott a lakóparkhoz, különálló parasztház volt. Úgy hívták, hogy Can Ballador-tanyaház.

A belőle áradó férfias nyerseség, a vörös arc, valamint a feltűrt ingujjból kilátszó szőrös karok ellenére a Can Ballador-házból való Vicenç kiváló táncos volt. Pontos és világos fogalmakkal rendelkezett a ritmust és a csípőmozgást illetően. Óriási, széles hát, vastag virsliujjak, úgy tűnt, lehetetlen, hogy finoman bánjon valamivel, s főleg nem egy női testtel, s főleg nem ritmusban maradva. De a búcsúban mindig végigtáncolta az egész éjszakát. Mikor a felesége elfáradt, akkor a szomszédasszonyokat táncoltatta. Nem a nők érdekelték, hanem a tánc. És patakzott róla a veríték, az érintése nedves volt, bűzlött, mint egy férfikölnivel belocsolt vaddisznó.

Vicenç Ballador, a parasztember és vadász, egy zacskó sztrichnint adott neki, ami egy fehér por. Tizenöt eurót kért érte, és azt mondta, hogy azelőtt a nők szedték ezt, hogy elvetéljenek. Felajánlotta, hogy ha kell, ő akár le is lövi a ragadozót. Lluís azt válaszolta, hogy inkább a mérget választja, mire a paraszt-vadász rábólintott, és kezet nyújtott a szomszédjának. Egyszerű falusi ember volt, aki két ujját elvesztette egy balesetben kint a földeken, volt egy tízéves fia, akit szintén Vicençnek hívtak, s már meglőtte az első őzét. Búcsúzásképpen sapkájához emelte a kezét, és beszállt a kocsiba.

Este Lluís gyúrt egy tömör, vörös gombócot darált húsból. Victòria Adát és Quimet fürdette. Nàdia kosáredzésen volt, kilencre kellett menni érte. A húsgolyó közepébe beletette a fehér por felét. A másik felét egy befőttesüvegbe töltötte, és betette a spájzba. Mikor kiment a kertbe, és a tölgyfa tövébe rakta a húsgolyót, úgy nézett ki, mint egy húslevesbe való gombóc.

Aznap éjjel Lluís csak feküdt a sötétben az alvó Victòria mellett, és maga elé képzelte a nyestet, amint messze tőlük, más falvak fáin, meg tanyaházak barnás, sárgás, egyenetlen agyagcserepein mászkál. Távol a Sorrabonica lakópark házainak egyenes, vörös és csillogó cseréptetőitől, távol a kertektől, úszómedencéktől, a vadonatúj és vékony falaktól. Aztán a tölgyfa tövében magányosan gubbasztó húsgolyóra gondolt. Aztán meg a három házzal arrébb lakó Hernández család kutyájára. Már látta maga előtt, ahogy izgatottan rátalál a golyóbisra. Ahogy az aprócska lábainál háromszor hosszabb farkát csóválva, hamm, bekapja. Ahogy görcsbe csavarodva kimúlik. Utána meg egy sereg vadmacskát látott, akik a gombócból lakomáznak. Szétmarcangolják, oroszlán módjára morognak egymásra, és mindegyik félrehúzódik valahova, hogy befalja a maga részét. Mindegyik beledöglik. A kert tele van döglött macskákkal meg darálthús-darabokkal. És látta Quimet is, ahogy rátalál a gombócra. Ő nem ette meg, csak felvette, és kíváncsian kettétörte. Az ujjacskáira kenődött a darált hús meg a fehér por, aztán így vette kézbe az uzsonnára csomagolt szendvicset.

Hajnali kettőkor Lluís felkelt, és kiment a kertbe, nagyon ügyelt, hogy ne ébressze fel a feleségét. Elemlámpával a kézben a húsgolyó keresésére indult. Ott találta érintetlenül a tölgyfa tövében. Megfogta, és bevitte a házba. A konyhai neonlámpa fehér fényében vizsgálta, és közben Vicenç Balladort képzelte maga elé. Vicenç Balladort, aki Lluíst gyáva alaknak tartja. Mert ez pont olyan helyzet, amikor elválik, hogy kiben folyik paraszti vér, és kiben nem. Ki az, akinek helyén van a szíve, és tudja, mit kell csinálni. Arra gondolt, hogy hazudnia kellene Balladornak. Azt kellene mondania, hogy a nyest megette a húsgombócot, de nem döglött meg. Vagy célozgathatna arra is, hogy talán a vadmacskák falták be. Meg is kérhetné Balladort, hogy fogja a puskáját, és lője le. Aztán bement a vécébe, és a kagylóba dobta a golyót.

Mielőtt visszafeküdt volna az ágyba, kezet mosott. Megszagolta. Szappan- és nyershús-szagot érzett. A nyers hurka szagát. Rózsaszínű, sok fehérrel. Victòria édesanyja, mikor még élt, és hurkát sütött, mindig levágott a végéből egy darabot, mielőtt a serpenyőbe tette volna, rákente egy darab kenyérre, és olyan boldogan ette, mint valami csemegét. Lluíst kirázta a hideg a látványtól. A felesége azt mesélte, hogy világéletében, amikor a háznál disznót öltek és hurkát meg kolbászt töltöttek, vele is mindig megkóstoltatták a nyers darált húst. Hogy megmondja, kell-e még bele só vagy bors. És azt is mondta, hogy jó emlékei kötődnek ehhez az ízhez. Victòria szülei parasztemberek voltak. Bérlők, akiknek ott kellett hagyniuk a házat, mert nem ők voltak a tulajdonosok, a ház nagyon régi volt, és ha felújították volna, akkor a gazda magának akarta volna. Miután elköltöztek, Victòria édesanyja napról napra veszítette el életkedvét, és hamarosan meghalt. Mintha az átültetés végzett volna a fával. Victòria édesapja pár évvel tovább bírta. Annyi pénzt spóroltak éjjel-nappal végigdolgozott életük során, hogy a beugró felét abból fizették Sorrabonicába.

– Victòria, ha édesanyád látná, hogy mi itt most gazdák vagyunk.

Ez itt a reggel, tizennyolc évvel azután, hogy a nyest továbbállt, hogy egy másik házban fosztogassa a fészkeket, odakinn a tetők fölé emelkedik a nap.

Ez pedig a fény, ami betör minden ablakon, és megállíthatatlan, mint a pókok. És ez itt Ada, aki épp reggelizik. Ez meg Ada haja, olyan színű, mint a gesztenye, ez meg a szempillája, rövid, de sűrű, és a szemöldöke, ami nem éppen ívelt, s az arca, ami olyan nagyon komoly, a sötét, verébszürke szeme, a nagy, ámde szép sasorra, a finom vonalú ajkai, a hosszú, vékony teste, meg Ada hatalmas keze, lába, és a szeplős combok, amint gazdájuk nyeli a pirítóst. Ez itt Victòria, aki a konyha és a bejárat között ingázik, és örül, hogy teli a ház. Ez meg itt Quim, aki a fenti szobában erőnek erejével csukva tartja a szemét, nehogy beszűrődjön a napsugárnak akár csak egy vékony szála is, ami felébresztené, és a másnaposság martalékává tenné.

Ez itt Ada, aki azt magyarázza Victòriának, hogy követnie kell mindenhova ahhoz, hogy pontos és erkölcsileg is helytálló portrét készíthessen róla. Ez pedig Victòria, aki azt kérdezi:

– De azért beszélhetünk normálisan?

– Persze, anya, csak én közben jegyzetelek – feleli Ada.

– Jegyzeteled, amit mondok? – kérdi Victòria.

– Inkább azt, amit csinálsz. Nem foglak zavarni egy kicsit se.

És ez itt Ada, aki elkíséri Victòriát a fodrászhoz, és bemászik a dzsipbe, miközben a kocsi brümmög és beindul.

Ez itt Josefa Puig, akinek az egyik karja be van gipszelve, és épp valami tehenes történetet mesél, miközben a fodrász a hajára keni a festéket.

– Szép nyugodtan sétálgattunk – mondja. – Vasárnap volt. A vejemmel meg az unokákkal voltunk, én felnéztem, és láttam, hogy fenn a partos szélén ott egy tehén, egy nagyon nyugodt tehén, így aztán szedegettem tovább a levendulát, de most, ha megérzem a szagát, rögtön összeszorul a szívem, és amikor megint felnéztem, hát a tehén leugrik az útra, és már fut is felém.

– Nem tudtam, hogy a tehenek megtámadják az embert – mondja a fodrász.

– Én se, amíg ez nekem nem jött, és azt hittem, hogy ottmaradok. A tehén nagyon nagy állat. A férjem azt mondja, hogy ez benne van a tehenekben, hogy ha megijednek valamitől, vagy ha elszakadnak a csordától, akkor megvadulnak, és akár meg is ölhetnek. Ennek is az volt a baja. Mikor meglátott, biztos azt hitte, hogy veszélyt jelentek rá, úgy ledöntött a földre, hogy csak úgy nyekkentem. Ki is nyírt volna, ha a vejem hamarjában ki nem csavart volna egy kis fát, de addig csapkodta vele, míg el nem hajtotta onnan.

– Micsoda történet! – mondja Victòria.

Ada mögötte lelkesen jegyzetel.

S ez itt Victòria fehér dzsipje, ami a fodrásztól hazatérve a napon áll meg a ház előtt. Ez itt Loki, a rettenetesen ronda Loki, aki megvető tekintettel méri végig a kocsit egy székből. Loki a kert ura és rövidre nyírt, szomjas füvének parancsolója, s persze minden fehér, légyszarral pettyegetett szék és a kerten átmerészkedő összes bogár és egér is tudja, hogy ő a főnök. A macska ösztövér és sárga, csak a szeme meg az ordenáré szája hatalmas. Igazi vadállat. Ugyanolyan ronda, mint az anyja meg a testvérei, csak világos szőrű és merész. Merész, mert az összes macska közül csak ő hagyja magát megfogni. Nem mintha tetszene neki a dolog, hanem mert nem fél. Ada szép lassan odamegy hozzá, visz neki egy kis pulykahúst, és sikerül elkapnia. Aztán erővel ott tartja az ölében, nehogy meglógjon. Miután jó darabig küzd vele, huzakodnak, megy a kiabálás meg a lábak közti elosonásra tett kísérletek, a macska néha dorombol is.

Ez pedig itt Quim, akitől a név ötlete származik. Ada Baracknak akarta nevezni a világos szőre miatt. Quim meg azt mondta, hogy a macska olyan ronda és mogorva, hogy egész biztosan gonosz lélek. Szerinte jól kell bánni vele, mert biztos, hogy egy sötét lelkű alak, akit megátkoztak, hogy szörnyű ronda macska képében kelljen élnie az idők végezetéig. Quim azt mondja, hogy kiköpött Loki, Odin gonosz testvére, akit Odin azzal büntetett, hogy világronda macskát csinált belőle. Szerinte Loki lelke szorult bele a macskába, azért nyervog folyton. Adának meg tetszik a történet.

És ez itt Loki, aki felmászik az ebédlő ablakpárkányára meg Victòria kaspóira, és nézi, ahogy ebédel a család.

Ez pedig itt Victòria, két héttel később, aki azt mondja:

– Később majd elrendezem a döglött macskát.

– Milyen döglött macskát? – kérdi Ada.

– Van egy döglött macska a kaspók mögött, a pad alatt. Az, amelyik hagyta megfogni magát.

– Melyik? A Loki?

– Hát, Quim mondta, ő látott itt egy kutyát – mondja Victòria.

– Mikor?

– Pár napja. Quim azt mondta, hogy a macskák jól összekarmolták a kutya pofáját, aztán jött egy vadász. A macska ott van a kaspók mögött, nem látszik jól, de szerintem a narancssárga lesz az, amelyik hagyta magát megsimogatni – mondja Victòria.

Ez a Loki teste, ott fekszik a kaspók között. A macskák elbújnak valahova, ha a végüket érzik. Ez itt Ada, aki úgy gondolja, odamegy megnézni, de mégsem megy. Mikor hallja, hogy Victòria kinn matat, kinéz az ablakon. S amit lát, az egy vékony, szinte fiús test, olyan, mint Adáé, de ez Victòria, aki eltesz az útból két kaspót, és benyúl a lapáttal a pad alá. Őszülő, sötét, félhosszú haja megrázkódik a mozdulattól, fekete szeme apró, komoly, összpontosít. Mikor felemeli, a macska olyan, mint egy plüssállat. Körös-körül mindenütt kitépett szőrcsomók. Feje a mellső lábai közt, mintha aludna. A szőre fakó, olyan, mint egy rosszul kitömött állat.

Ez itt a lapát, amint belevágják a kert végében a sötét földbe. Ez itt a sötét föld, amely helyet csinál magában, ahol elfér a döglött macska teste. És ez itt Victòria, aki elegyengeti a földet, miután törvénybe ütköző cselekedetet hajtott végre:

10. CIKKELY. HAMVAK SZÉTSZÓRÁSÁRA ÉS TEMETKEZÉSRE KIJELÖLT TERÜLETEK

Az önkormányzatok lehetővé teszik […] olyan területek kialakítását, ahol az elhullott állatok elföldelhetők vagy létrehozhatók a tetemek megsemmisítésére szolgáló rendszerek.

A gazdának egy kutyája

Aznap, mikor a jobb keze beszorult az aratógépbe, nagyon meleg volt. Az a fajta meleg, amitől az ember mozgása darabossá válik, ami nem engedi, hogy az izzadságtól csöpögő, csupa por szemöldököd fölé emeld a tekintetedet, ami szorosra hurkolja és rácsavarja a késekre a kígyószerű bálamadzagot.

A jobb kezének kis- és gyűrűsujját veszítette el, maradt neki még három, meg egy elég szépen begyógyult seb, s ettől olyan lett a keze, mint egy madárláb. A vasmonstrumból nem sikerült kiszedni egyetlen ép körmöt se, de azért tudott dolgozni tovább, és történnek ennél sokkal, de sokkal rosszabb dolgok is.

Aznap is nagyon meleg volt, amikor a bombát találta. Mintha takaró borult volna a földek fölé július közepén. Mikor megérezte a rántást, leállította a traktort, felemelte az ekét, vagy öt-hat méterrel arrébb vitte, majd letette. Először alig tudta kivenni, hogy mi az, mert mindenhol göröngyök borították. De amikor megfogta, és ledörzsölgette róla a földet, arra gondolt, hogy valószínűleg egy polgárháborúból itt maradt akna. Ennek pedig egészen megörült, mert addig a polgárháború idejéből legfeljebb földbe ásott, pénzzel teli cserépedényeket talált. Fogta, és óvatosan elhúzta az útból, s közben az járt a fejében, hogy ez a dög megvan vagy huszonöt kiló. Egy huszonöt kilós kutya túl kicsi ahhoz, hogy jó kutyája legyen egy parasztembernek. Nem győzte eltemetni a sok mopszlit meg apró ölebet a birtok végében. Volt ott egy szép kis sík terület, teli levendulabokrokkal. A jóval nagyobb kutyáktól is búcsúzni kellett, mert vagy a kocsik vagy valami betegség végzett velük. A parasztembernek nagy termetű kutya kell, ami sokat kibír, német juhász vagy más juhászkutya, amelyik vonyít, ha feljön a hold, és ha kell, szembeszáll a vaddisznóval is. A testvérét kellett megkérni, hogy segítsen, amikor megdöglött a Foltos, és el kellett temetni. Először is ahhoz, hogy megássák a jó széles és mély gödröt, aztán meg ahhoz, hogy odacipeljék a szegény párát. Az a juhászkutya legalább hetven kilót nyomott, akkora volt, mint egy borjú, minden áldott nap kikísérte őt a birtokra, és ott várt rá a fügefa alatt, ha meg gyerekek, öregek, szomszédok vagy ijedős állatok voltak a környékén, olyankor mindig tisztelettudóan ült.

Ma már tilos otthon eltemetni az állatokat. A tetemeket a dögkonténerbe kell dobni. Nyáron láttam, ahogy a gyerekek futnak be a házba, hogy elbújjanak, vagy kényszeresen lebuktak a víz alá a medencében, hogy ne érezzék a dögszagot, amikor jött a kamion, hogy kiszedje a konténerből a döglött állatokat. A kamionsofőr üdvözlésképpen odaintegetett vagy odabiccentett nekik. Sosem szállt ki a járműből, és nem is állt a szükségesnél egy percig se tovább, amiért mindenki hálás volt neki, hiszen kocsija hátuljában a halált szállította. Méghozzá nem a halál tiszta és absztrakt fogalmát, ennek köze nem volt a kaszás szépen megformált, fekete képzetéhez. Azt a bűzt szállította, amit a halál kiszabadít a dögökből, ami fertőző, kíméletlen, maró, forró, és behatol az orrnyílásaidba. Vicenç Ballador néha eltöprengett a kamionsofőr életén. Arra gondolt, hogy biztosan nehéz lehet szeretni valakit, akinek folyton dögszaga van. Lehetetlen, hogy a rothadó hús bűze ott ne maradjon annak a szerencsétlennek a körme alatt vagy a hajas fejbőrén, akármennyit vakarja is magáról a zuhany alatt. És elképzelte azt a lépcsőházat, ahol a sofőr lakik, s ahol hétmillió éves evolúciós tapasztalattól vezérelve, ösztönösen nem száll be vele senki egy liftbe.

Mindenesetre, az elég kegyetlen dolog, hogy az ember nem temetheti el otthon a kutyáját vagy a macskáját, hogy megmutathassa a gyerekeinek, hol vannak, hogy nem jut nekik egy hely, meg rajta egy kis levendulabokor. Még ha azt is csinálja mindenki, amit csinálnia kell, még ha azok, akiknek van egy kis földjük továbbra is oda temetik a háziállataikat, akiket szeretnek, még sincs ez rendjén, tiszteletlenség. Berongyolni valaki más portájára, és megmondani neki, hogy mit hogyan csináljon. Mint ahogy az is kegyetlen dolog, ha van valakinek egy szép nagy kutyája, olyan parasztembernek való kutya, amelyik a jég hátán is megél, amelyik arra született, hogy sokat fusson, szabadon éljen, kint legyen a mezőn, aztán be kell zárni valahova egész életére. Mert ez a másik dolog, amit már nem csinálhatsz, már nem lehet csak úgy elengedni a kutyákat, hogy ott várjanak a fügefa alatt.

A bombát kitette az út mellé, úgy, hogy ne mozduljon el, és visszament a traktorhoz. Gyakorlatilag a rádióval meg légkondival felszerelt traktor volt a század legnagyobb találmánya. Vicenç Ballador soha nem nézett polgárháborúról szóló filmeket. Se polgárháborúsat, se olyat, amiben koncentrációs táborok vagy rákos gyerekek szerepeltek. Rükvercbe kapcsolt, visszatette az ekét a barázdába, és ott folytatta, ahol abbahagyta.

Mikor kicsi volt, és ott éltek abban a nagyon nyirkos házban, ami mindenhol beázott, és ahol csak a konyhában volt elviselhető az élet, de a csontjaidat még ott is megette a nedvesség, egy félvak nagynéni, az apja nagyszüleinek egyik testvére, aki mindig zoknit stoppolt, mesélt neki egy történetet a polgárháborúról, az egyetlen vicces történetet arról a korról; hogyan kerülte el a nagyapja, hogy kiküldjék a frontra. Ő meg a testvére egy tehén alatt bújtak el. Mikor látták, hogy a dolgok rossz fordulatot vesznek, ástak egy gödröt a tehénistállóban, és belebújtak. Az asszonyok meg a nagypapa ráfektettek egy vastag pallót, aztán trágyát meg szalmát hordtak rá, és végül odaállították a teheneket. S amikor a seregből jöttek a legényekért, nem találtak senkit, és igaz, hogy a főbe lövetést kockáztatták, de megúszták a háborút. A nagynéni azt szokta mondani, hogy „A halott férfiak csak annak a darab földnek adnak enni, ahova eltemetik őket”, s amikor meg kezdett elmenni az esze, akkor magában nevetgélt olyan hiénaszerű kacajjal.

Mikor befejezte a szántást, felhívta a rendőrséget. Nem volt rá egy egész napja, hogy várjon rájuk, de hazament, vizet töltött magának, és leült a tornácra, arccal a mező felé.

Egyszer a gyerekek lélekszakadva futottak oda hozzá, mert találtak egy holttestet. A kis Vicenç egy állkapocscsontot tartott a kezében, Marta meg ott loholt a nyomában. A nagy Vicenç megfogta a száraz, szürke csontot, megvizsgálta, és kijelentette, hogy birkacsontot találtak, amivel egyszeriben véget is vetett a detektívesdinek. Martából azóta állatorvos lett, a fia, Vicenç meg zeneórákat ad, és dobol egy zenekarban, amelyik nagyon hangosan játszik, de úgy tűnik, hogy jól, mert még Angliában is turnéztak, és az volt a nevük, hogy John Deere, mint az ő traktorjának a márkája. Ettől a John Deere-től meglehetősen büszkének érezte magát.

Aztán megjött a rendőrség. Kezet fogtak vele. Az emberek általában mindig egy kicsit megrémülnek, amikor kezet ráznak az ő háromujjú kezével. Elkísérte őket oda, ahova letette a bombát, amit a rendőrök egészen addig őriztek, míg ki nem értek a tűzszerészek. Hazament, kivett a hűtőből egy félliteres sört, és visszaült a tornácra a rendőröket figyelve. Az jutott eszébe, hogy most már annyi az idő, hogy megvárja Mercèt, és megebédelnek, s hogy délután már nem tud visszamenni a mezőre, mert a hegyek gerincén tornyosuló felhők vihart ígérnek. Nagyot kortyolt az erős árpaízből, és nézte a tűzszerészeket, ahogy az űrhajósruhájukban odaóvakodnak a bombához, amitől a földje leginkább egy Van Damme- vagy egy Seagal-filmhez hasonlított. Aztán felnevetett magában, mert elképzelte, milyen képet vágtak volna, ha látják, hogy ő úgy vonszolta el odáig a robbanószerkezetet, mint egy döglött kutyát… … …

A falumban, Mallában van egy tanyaház, amit Can Balladornak hívnak, Sant Vicenç pedig a falu védőszentje. De a mallai Balladorok és Vicençek nem hasonlítanak a Gátak szereplőire. A Ballador-ház és a Vicenç fantázianevek, Sorrabonica (Széphomok) pedig kitalált név.

A katalán területeken boszorkányság vádjával elítélt nőkről a bruixesosona weboldalon olvastam, valamint Agustí Alcoberro Cacera de bruixes, justicia local i Inquisició a Catalunya, 1487–1643: alguns criteris metodològics (Boszorkányüldözés, helyi igazságszolgáltatás és inkvizíció Katalóniában, 1487–1643; módszertani kritériumok) és Pau Castell Granados Orígens i evolució de la cacera de bruixes a Catalunya (segles XV–XVI) (A katalóniai boszorkányüldözés gyökerei és fejlődése) című műveiben. A gyógynövényekkel kapcsolatos információim forrása Joan Subirana Puigcases: Plantes medicinals i remeis casolans al Berguedà (Gyógynövények és házi orvosságok Berguedà járásban), Joan Petit történetét pedig a HistoJove blogon találtam. Idéztem James Joyce Dublini emberek című művéből, és Mandy Ross és Ronne Randall For Generations: Jewish Motherhood (Nemzedékről nemzedékre. A zsidó anya) című művéből, saját fordításban. Az élesztőfű, a Verlihua, az óriás és az Amèlia végrendelete című mesék átiratát azoknak a változatoknak az alapján készítettem, ahogy anyukám mesélte vagy énekelte őket.

A Gátak elnyerte a Katalán Kormány Kulturális Osztályának 2016-ban meghirdetett egyik irodalmi alkotói ösztöndíját.

Végtelen hálával tartozom Oscarnak, anyának, apának, Lluís Calvónak, Jan Ferraronsnak, Marta Garolerának, Irene Jaularnak, Alexandra Laudónak, Josep Ballell-nek, Ana Palomónak és Jaume Coll-nak.

Tartalom

(Június)

A nyest

A gazdának egy kutyája

A seregély

Költő

Dídac és filkó, s amikor ezek ketten elvesztek

Roser

A kerékpáros-háború

A vadon

(Július)

Havak

A motoros meg a vaddisznók

A ház

A jelenlét

A halott indián

A kő, ami sötétben minden tehénben világít

Jasikevicius

(Augusztus)

Ivannak szeretettel és képzelőerővel

Szilvalány

Történet parasztokról és erőszakról

Az élesztőfű

Kölyök

A vér

A folyó

(Szeptember)

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Kontrollszerkesztő Bakucz Dóra
Felelős szerkesztő Rostás Eni
Kézirat-előkészítő Tomka Eszter
Korrektor Hradeczky Moni
Borító Farkas Anna
Műszaki vezető Takács Klári
Művészeti vezető Pintér József

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2023
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 144 361 5

Felhasznált betűtípusok:
Noto Serif – SIL OFL