Ahhoz, hogy a GFK sorozat új könyveit gyorsabban kiadhassuk, a segítségedre és támogatásodra van szükségünk. Kérjük, írj véleményt, terjeszd a hírünket a közösségi médiában! Minél többen vásárolják meg a könyveinket, annál hamarabb tudunk újakat elérhetővé tenni.

Köszönjük!

Szeretnél elsőként értesülni legújabb sci-fi és fantasy regényeinkről? Iratkozz fel hírlevelünkre! Kuponkódok, akciók, hírek csak itt! Legyél te az első, aki értesül új kiadványainkról! Hírlevél feliratkozás itt:

Látogass el Facebook-oldalunkra, ahol találkozhatsz régi és új szerzőinkkel. Nézd meg az új könyvborítókat, és barátkozz más sci-fi rajongókkal!

Keress minket a közösségi média oldalain!

Facebook:

/GalaktikaMagazin

Instagram:

/galaktikamagazin

Twitter:

/galaktika_hu

Vásárold meg könyveinket min. 25% kedvezménnyel a galaktikabolt.hu -n!

A fordítás alapját képező kiadás:

Becky Chambers

The long way to a small, angry planet

2015, Hodder & Stoughton

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Dr. Mund Katalin

Műfordító:

Szente Mihály

Olvasószerkesztő:

Fehér Katalin

Borító:

Varga Balázs

ISBN 978 963 551 099 3

ISSN 0238-3063

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© 2014 by Becky Chambers

© Hungarian translation 2022, Szente Mihály

© Hungarian edition 2022, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design

E-Book: Odin Fantasy Bt.

A fészek- és a tollcsaládomnak

A felszínen állunk, a hajóinkon élünk, a csillagokhoz imádkozunk.

(Exodi közmondás)

Átmenet

306. GK standard, 128. nap

Amikor Rosemary felébredt a kompban, három dologra emlékezett. Egy, hogy a mélyűrben utazik. Kettő, hogy hamarosan munkába áll, és nem szabad elszúrnia. Három, hogy megvesztegetett egy kormányzati tisztviselőt, akitől teljesen új személyazonosító aktát kapott. Ezek egyike sem jelentett újdonságot a számára, de nem esett jól erre ébredni.

Elméletileg még nem lett volna szabad magához térnie legalább egy napig, de hát ez van, ha valaki olcsón akar utazni. Az olcsó utazás olcsó üzemanyaggal működő, olcsó kompot jelentett, és olcsó altatót. Rosemary többször is felébredt az indulás óta – teljesen összezavarodva tört fel a mélyből a felszínre, és azonnal visszasüllyedt, amint felfogta, hogy hol van. A kompban sötétség uralkodott, és nem léteztek benne navigációs képernyők. Sehogyan sem tudta megállapítani, hogy mennyi idő telt el két ébredés között, sem azt, hogy mekkora utat tett meg, de még csak azt sem, hogy utazik-e egyáltalán. A gondolattól ideges lett, és enyhe rosszullét tört rá.

A látása kitisztult annyira, hogy szemügyre vehesse az ablakot. A redőny zárva volt, és kirekesztett minden fényt, ami idekint létezhetett. De Rosemary tudta, hogy nincs körülötte szinte semmi. A mélyűrben járt, ahol nem voltak élőlényekkel teli bolygók, sem közlekedési útvonalak, sem sziporkázó űrállomások. Nem volt itt más, csak az üresség, a rémisztő üresség, ahol legfeljebb ő maga repült, és néha egy-egy kósza kődarab.

A hajtómű felzúgott, amikor a komp felkészült egy újabb alréteg-ugrásra. Az altató kinyúlt a feketeségből, elkapta Rosemaryt, és lehúzta a mélybe. Mialatt lassan álomba szenderült, megint a munkájára gondolt, a hazugságokra, és arra az alattomosan elégedett kifejezésre, ami akkor jelent meg a hivatalnok képén, amikor a kreditek feltűntek a folyószámláján. Aztán azt kezdte latolgatni magában, hogy ennyi elég lesz-e. De elégnek kellett lennie. Máris túl sokat fizetett olyan hibákért, amiket nem ő követett el.

Az altató végképp a hatalmába kerítette Rosemaryt. Lecsukódott a szeme, a komp pedig folytatta útját.

Panasz

306. GK standard, 129. nap

Az élet az űrben minden, csak nem csendes. A felszínlakók nem erre számítanak. Mindenkinek, aki egy bolygón nőtt fel, időbe telik megszokni egy hajó állandó kattogását és zúgását, az örökös háttérzajt, ami abból fakad, hogy valaki egy gépezet belsejében él. Azonban Ashby számára ezek olyanok voltak, mint a saját szívverése. Pusztán az ágya feletti légszűrő susogásából meg tudta állapítani, hogy eljött a felkelés ideje. Amikor kövek ütköztek a külső burkolatnak, az ismerős kopogás alapján meg tudta ítélni, melyik elég kicsi ahhoz, hogy ne kelljen törődni vele, és melyik képes bajt okozni. Az ansible sistergéséből meg tudta becsülni, hogy milyen messze van a másik végen tartózkodó személy. Ezek a hangok az űrjáró életéhez tartoztak, és folyton emlékeztették a sebezhetőségére, valamint a távolságokra. Emlékeztették, hogy az élet mennyire törékeny valami. Ám ugyanezen hangok a biztonságot is jelentették. Egy hang hiánya azt jelentette, hogy nem kering a levegő, nem működnek a hajtóművek, és a mesgrav hálók nem tartják az ember lábát a padlón. A csend a kinti vákuumhoz tartozott. A csend a halált jelentette.

A fedélzeten más hangokat is lehetett hallani, amiket nem maga a hajó keltett, hanem a benne élő teremtmények. Még az otthonhajók végtelennek tűnő folyosóin is hallani lehetett közeli és távoli beszélgetések visszhangjait, fémpadlókon kopogó lépteket, vagy éppen egy, a válaszfalban matató szerelő neszezését.

A Wayfarer viszonylag nagy és tágas volt, de eltörpült ahhoz az otthonhajóhoz képest, amin Ashby felnőtt. Amikor annak idején megvette a Wayfarert, és megtöltötte személyzettel, még neki is meg kellett szoknia azt, hogy ilyen közel vannak egymáshoz. Ám a dolgozó, nevető, vagy éppen veszekedő teremtmények hangjai egy idő után az otthonosság érzetét keltették benne. A mélyűr szörnyen üres hely volt, és még a legtapasztaltabb űrjáró életében is akadtak pillanatok, amikor alázattal és áhítattal nézte a parányi fénypontokkal teli, végtelen feketeséget.

Ashby kifejezetten örült a hangoknak. Megnyugtatta a tudat, hogy nem egyedül van idekint, különösen, ha a munkájára is gondolt. A féregjáratok építése nem tartozott a dicsőséges munkák közé. A Galaktikus Közösséget keresztbe-hosszába átszövő alagutak annyira hétköznapinak számítottak, hogy mindenki magától értetődőnek vette a létezésüket. Ashby gyanította, hogy egy átlagos személy nagyjából annyi gondolkodást szentel a járatfúrásnak, mint egy nadrágnak vagy egy tányér meleg ételnek. Tőle azonban a munka megkövetelte, hogy gondoljon a járatokra, méghozzá nem is keveset. De amikor elképzelte, hogy a hajója úgy jár ki-be az űrben, mint varrás közben a tű a szövetben... hát, olyankor örült igazán a kissé zajos társaságnak.

Ashby az irodájában ült, és egy csésze meket iszogatva olvasta a friss híreket, amikor is összerezzent egy bizonyos hang hallatán. Léptek kopogtak a folyosón. Corbin léptei. És érződött rajtuk, hogy Corbin dühös. Egyenesen az iroda felé tartott. Ashby sóhajtott egyet, elfojtotta az ingerültségét, és átváltott kapitány-üzemmódba. Szenvtelen képet vágott, és nyitva tartotta a fülét. A Corbinnal folytatott megbeszélések mindig is igényeltek pár pillanat felkészülést és tekintélyes adag elkülönülést.

Artis Corbinról két fő dolgot lehetett elmondani: kiváló algaszakértő és abszolút seggfej. Az első vonása életbevágóan fontossá tette egy olyan hosszújáratú hajón, mint a Wayfarer. A biztonságos megérkezés és a meghajtás nélküli sodródás közötti különbség akár egyetlen tartálynyi megbarnult üzemanyagon is múlhatott. A hajó egyik alsó fedélzetének felét algatartályok töltötték meg, és kellett valaki, aki elkötelezetten és megszállottan szabályozza a tápanyag- és sótartalmukat. Ez volt az egyik terület, ahol jól jött az, hogy Corbin nem egy társaságkedvelő típus. A fickó tényleg szeretett egész nap az algatelepek között kotorászni, közben folyton morgott a képernyőkön fénylő adatok miatt, és keményen dolgozott azért, hogy fenntartsa azt, amit ő „optimális állapotok”-nak hívott. Ashby ugyan jellemzően optimálisnak látta az állapotokat, de ami az algákat illette, eszébe sem jutott vitába szállni a szakértővel. Az üzemanyagköltség tíz százalékkal csökkent azóta, hogy a fedélzetre vette Corbint, ráadásul az algaszakértők eleve nem tolongtak azért, hogy járatfúró hajón dolgozhassanak. Az algával már egy rövid út alatt is sokat kellett foglalkozni, míg az, hogy a telepek egészségesek maradjanak egy hosszú utazás során, folytonos odafigyelést, aprólékos munkát és sok kitartást igényelt. Corbin utálta az értelmes lényeket, de szerette a munkáját, és átkozottul értett is hozzá. És ez Ashby szemében rendkívül értékessé tette. Egy rendkívül értékes, örökösen bosszantó tényezővé.

Az ajtó nyílt állásba fordult, és Corbin beviharzott az irodába. A homlokán verejték gyöngyözött, mint mindig, ősz haja nedvesen tapadt a halántékára. A Wayfarert melegen kellett tartani a pilótájuk kedvéért, de Corbin az első napjától kezdve hangot adott annak, mennyire nincs tetszésére a hajó standard hőmérséklete. És bár éveket töltött a fedélzeten, a teste nem volt hajlandó alkalmazkodni, talán a vegytiszta utálatnak köszönhetően.

Corbin képe vörösben úszott, bár hogy a hangulata miatt-e, vagy azért, mert felmászott a lépcsőn, azt nem lehetett megítélni. Ashby sosem tudta megszokni az ennyire vörös arc látványát. A jelenleg élő humánok java részre az Exodus Flottából származott, ami annak idején messzire távolodott az ő ősi napjuktól. Sokan – például maga Ashby is – ugyanazon az otthonhajón született, ami valaha az eredeti földi menekülteket szállította. Fekete hajfürtjei és bőre borostyánszínű árnyalata annak eredménye volt, hogy a kezdetben többféle nemzethez tartozó utasok generációkon át keveredtek egymással. A legtöbb humán, akár az űrben született, akár valamelyik kolónián, ebből az exodi keverékből származott, aminek semmi köze nem volt nemzetekhez.

Corbin viszont teljesen egyértelműen a Naprendszer törzsállományához tartozott, bár az utóbbi nemzedékek idejében a honi bolygókon élők kezdtek hasonlítani az exodikra. Mert a humán génállomány akármilyen vegyessé vált is, tudni lehetett, hogy világosabb színezetek bukkannak fel itt-ott, még a Flottában is. De Corbin bőre szó szerint rózsaszínben pompázott. Az ősei tudósok voltak, korai felfedezők, akik az első kutatóállomásokat építették az Enceladus körüli pályákon. Évszázadokon át éltek ott, és fáradhatatlanul kutatták és figyelték a jeges tengerekben élő baktériumokat. Mialatt a Nap csak egy ujjhegynyi, fakó folt volt a Szaturnusz feletti égbolton, a kutatók bőre egyre több és több pigmentet veszített. A végeredmény Corbin lett, egy fárasztó labormunkára és nap nélküli égboltra kitenyésztett, rózsaszínű férfi.

Corbin megvető mozdulattal az íróasztalra hajította az adattábláját. A vékony, szögletes készülék átrepült a ködfelhőre emlékeztető pixelképen, és hangos koppanással landolt Ashby előtt. Ashby hanyag intéssel jelzett a pixeleknek, hogy tűnjenek el. A levegőben lebegő főcímek parányi rovarok rajára hasonlító, színes foszlányokká oszlottak szét, amelyek aztán visszabújtak az asztal két szélén álló vetítőbe. Ashby ekkor lenézett az adattáblára, majd a szemöldökét felvonva Corbinra pillantott.

– Ez nyilván csak valami vicc lehet – jelentette ki Corbin, és a készülékre szegezte csontos mutatóujját.

– Hadd találjam ki! – felelte Ashby. – Jenks megint a jegyzeteid között kotorászott?

Corbin ingerült képet vágott, és megrázta a fejét. Ashby ismét az adattáblát nézte, és megpróbált nem felröhögni, mert eszébe jutott a legutóbbi eset, amikor Jenks feltörte Corbin adattábláját, és az algaszakértő gondosan összerakott jegyzeteit kicserélte háromszázhatvankét fényképre, amelyeken mindegyikén ő maga pózolt, méghozzá anyaszült meztelenül. Ashby úgy gondolta, hogy az kép, amelyen Jenks a Galaktikus Közösség zászlaját lobogtatja, különösen jól sikerült. Mindent egybevetve, egyfajta drámai méltóság áradt belőle...

Ashby végül felkapta az adattáblát, képernyővel felfelé fordította, és olvasni kezdett.

Címzett: Ashby Santoso kapitány (Wayfarer, GK járatkészítő engedély száma: 387-97456)

Tárgy: Rosemary Harper önéletrajz (GK üzleti adminisztrációs diploma: 65-78-2)

Ashby felismerte az aktát: az új könyvelő önéletrajza volt. A nőt a következő napra várták, vagyis jelenleg alighanem egy mélyűri kompban üldögélt, csordultig tele altatókkal, hogy kibírja valahogy a hosszú utat a szűkös kabinban.

– Miért mutatod meg ezt nekem? – kérdezte Ashby.

– Á, tehát tényleg elolvastad – állapította meg Corbin.

– Hát persze. Én mondtam, hogy mindannyian olvassátok el, hogy legyen némi fogalmatok a lányról, mielőtt megérkezik – válaszolta Ashby. Fogalma sem volt, hogy Corbin hová akar kilyukadni, de hát a fickó mindig így működött. Előbb a panaszkodás, aztán a magyarázat.

A válaszát már azelőtt sejteni lehetett, hogy kinyitotta a száját.

– Eddig nem volt rá időm – morogta az algaszakértő, aki rendszerint nem foglalkozott olyan ügyekkel vagy feladatokkal, amelyek nem érintették közvetlenül a laboratóriumát. – Mi a fenére gondoltál? Hogy jutott eszedbe a fedélzetre hozni egy ilyen kölyköt?

– Arra gondoltam – felelte megfontoltan Ashby –, hogy szükségem van egy képesítéssel rendelkező könyvelőre.

Ezzel még Corbin sem vitatkozhatott. Ashby iratai között teljes zűrzavar uralkodott, és mialatt egy járatfúró hajónak nem feltétlenül volt szüksége egy könyvelőre annak érdekében, hogy megtartsa az engedélyét, a GK Közlekedési és Szállítási Bizottságának nagyfejűi többször is nyilvánvalóvá tették, hogy Ashby kevés jó pontot szerez azzal, hogy örökösen késve adja le a jelentéseit. Egy plusz fő etetése és fizetése nem csekély többletköltséggel járt, de alapos megfontolást követően és némi, Sissix felől érkező biztatás hatására Ashby végül azt kérte a bizottságtól, hogy küldjenek neki valakit, aki megfelelő képesítéssel rendelkezik. A vállalkozás látta volna kárát, ha nem tesz le arról, hogy megpróbál két melót végezni egyszerre.

Corbin összefonta a karját a mellkasán, és megvető modorban azt kérdezte:

– Beszéltél már vele?

– Az utóbbi tíz napban beszéltünk siben. Nekem úgy tűnik, rendben van a lány.

– Úgy tűnik, rendben van a lány – ismételte Corbin. – Hát ez igazán biztató!

A következő szavait Ashby különös gonddal megválogatta. Elvégre Corbinnal beszélt, a szemantika királyával.

– A bizottság ellenőrizte a hölgyet. A képesítése tökéletesen megfelelő.

– A bizottság egy csődtömeg – jelentette ki Corbin, és megint az adattáblára bökött a mutatóujjával. – A lánynak nincs hosszújáratú tapasztalata. Amennyire meg tudom ítélni, az egész eddigi életét a Marson élte le. Most került ki az egyetemről, és...

Ashby feltartotta a kezét, és mialatt beszélt, az ujjain számolta a tételeket. Ezt a játékot ketten is játszhatták.

– Rosemarynek megvan a képesítése ahhoz, hogy kezelje a GK hivatalos iratait. Gyakornokként dolgozott egy felszíni szállítóvállalatnál, amihez pontosan azok az alapvető jártasságok kellettek, amire nekem is szükségem van. Ezenfelül folyékonyan beszéli a hantót, a gesztusokkal együtt, amivel kinyithat előttünk néhány ajtót. Van ajánlólevele attól az egyetemi professzortól, akinél fajközi kapcsolatokból vizsgázott. És ami a legfontosabb, az alapján a kevés alapján, amennyit beszéltem vele, olyan személynek tűnik, akivel tudok együtt dolgozni.

– De még sosem csinálta ezt! – jelentette ki Corbin. – Kint vagyunk a mélyűrben, úton egy vakfúrás helyszíne felé, és te egy kölyköt hozol a fedélzetre.

– Nem kölyök, csak fiatal – érvelt Ashby továbbra is higgadtan. – És mindenkinek van egy első melója. Még te is elkezdted valahol.

– Tudod, mi volt az első melóm? Mintavevő edényeket sikáltam az apám laboratóriumában. Egy betanított állat is el tudta volna végezni. De ilyennek kell lennie egy első munkának... – hadarta Corbin, majd hirtelen elhallgatott, és pár pillanattal később máshogy folytatta: – Emlékeztethetlek arra, hogy mit csinálunk itt? Ide-oda röpködünk, és lyukakat fúrunk az űrbe, szó szerint lyukakat. Nem valami biztonságos tevékenység. Kizzy és Jenks halálra rémítenek a hanyagságukkal, de ők legalább tapasztaltak. Nem tudom rendesen végezni a munkámat, ha folyton aggódom amiatt, hogy holmi alkalmatlan újonc a rossz gombot nyomja meg.

Ashby rögtön felfigyelt: a „nem tudok ilyen körülmények között dolgozni” kijelentés azt jelezte, hogy Corbin hamarosan elkezd összevissza hadoválni. Eljött az idő, hogy valaki visszaterelje a helyes irányba.

– Figyelj ide! – mondta higgadtan Ashby. – A lány nem fog gombokat nyomogatni. Nem csinál majd mást, csak jelentéseket írogat, és elintézi az adminisztrációt.

– Ezenfelül kapcsolatot tart a határőrökkel, a planetáris járőrökkel és az ügyfelekkel, akik késnek a fizetéssel. Azok, akikkel együtt kell dolgoznunk, nem mind kedves teremtmények. És nem is mind megbízhatóak. Szükségünk van valakire, aki képes önállóan cselekedni, és le tud ugatni egy feltörekvő hivatalnokot, aki azt képzeli, hogy jobban ismeri a szabályzatot, mint mi. Valakire, aki ismeri a különbséget egy igazi ételbiztonsági bélyegző és egy csempészek által használt másolat között. Valakire, aki tényleg tudja, hogyan működnek a dolgok idekint, és aki nem holmi bamba diplomás, aki bepisil, amikor első alkalommal beáll mellénk egy quelin végrehajtó.

Ashby letette a csészéjét, és azt felelte:

– Akire nekem van szükségem, az egy olyan személy, aki rendben tartja az irataimat. Szükségem van valakire, aki intézi a találkozóimat, gondoskodik róla, hogy mindenkinek meglegyenek a védőoltásai és vizsgálati anyagai, mielőtt átkelünk egy-egy határon, és rendezi a pénzügyi aktáimat. Bonyolult és összetett meló, de nem nehéz, amennyiben a lány olyan jó szervező, amilyennek az ajánlólevélben leírják.

– Ez egy szabvány levél, már ezer ilyet láttam – állította Corbin. – Fogadni merek, hogy az a professzor pontosan ugyanazt a levelet küldi el minden egyes gyáva és ostoba hallgatója kedvéért, aki csak bemegy hozzá sírni.

Ashby felvonta a jobb szemöldökét, és azt felelte:

– A lány az Alexandriai Egyetemen végzett, mint te.

– Én a tudományos szakon végeztem – vágott vissza Corbin a száját legörbítve. – Nagy különbség!

Ashby rövid nevetést hallatott, majd azt válaszolta:

– Sissixnek igaza van. Corbin, te tényleg sznob vagy.

– Sissix elmehet a pokolba!

– Igen, hallottam tegnap este, hogy ezt neki is megmondtad. A folyosó másik végéről hallottalak – dörmögte Ashby bólogatva. Az utóbbi időben Corbin és Sissix állandóan tépték egymást. Sosem jöttek ki, és egyikük sem óhajtott valamiféle közös nevezőre jutni. Ashby tudta, hogy ezen a területen nagyon óvatosan kell járnia. Ő maga és Sissix már azelőtt barátok voltak, hogy megvette a Wayfarert, de amikor kapitány-üzemmódban működött, ugyanúgy kellett viszonyulnia a nőhöz és Corbinhoz. Ahhoz, hogy közvetítsen közöttük, és lecsillapítsa őket, amikor éppen összeugranak, nagyon óvatos megközelítést kellett alkalmaznia. Általában igyekezett teljesen kimaradnia az ügyből, de nem mindig sikerült. – Érdemes megkérdeznem? – dünnyögte rosszat sejtve.

Corbin legörbítette a szája sarkát, és végtelenül megvetően válaszolt:

– Sissix elhasználta az utolsó csomag fogbotomat.

Ashby meglepetten pislogott egyet, és megjegyezte:

– Te is tudod, hogy több láda fogbot van a raktérben.

– De azok nem olyanok, mint az enyémek! – csattant fel Corbin. – Te azokat az olcsó fűrészbotokat veszed, amik felsebzik az ínyt.

– Mindennap használom azokat a botokat, és semmi baja az ínyemnek – felelte Ashby a fejét csóválva.

– Hát, az én ínyem különösen érzékeny. Kérdezd csak meg dr. Séfet a fogászati kezeléseimről, ha nem hiszed el, amit mondok! Nekem saját botokra van szükségem.

Ashby remélte, az arckifejezése nem árulja el, hogy ez a nyomorúságos történet milyen alacsonyan van nála a dolgok fontossági sorrendjében.

– Nézd, azt elismerem, hogy bosszantó az ügy – felelte megfontoltan –, de csupán egy csomag fogbotról beszélünk.

– Tudod, mennyibe került? Sokba! – csattant fel Corbin felháborodottan. – Sissix azért csinálta, hogy feldühítsen. Azt hiszed, nem tudom? Ha az az önző gyík nem képes...

– Hé! – vágott közbe Ashby éles hangon, és kihúzta magát ültében. – Ez nincs rendben! Nem akarom még egyszer ezt a szót hallani tőled!

Ami a faji sértéseket illette, a gyík aligha tartozott a legrosszabbak közé, de azért rossznak számított.

Corbin összepréselte a száját, mintha így akarta volna megakadályozni azt, hogy további kellemetlenségek szökjenek ki rajta, majd nagy nehezen kibökte:

– Bocsánat.

Ashby ingerült lett, de rég megtanulta, hogy az algaszakértőt így kell kezelnie: szedd ki belőle, hogy mi történt; hagyd, hogy kieressze a gőzt; várj, amíg túlmegy egy határon; majd állítsd le, amíg bűntudata van.

– Beszélni fogok Sissixszel – ígérte a kapitány –, de neked udvariasabbnak kell lenned másokhoz. És nem érdekel, mennyire rágtál be, ezt a fajta beszédet nem tűröm el a hajómon!

– Csak elvesztettem az önuralmamat, ennyi az egész – mentegetőzött Corbin, aki még most is egyértelműen dúlt-fúlt magában, de okosabb volt, semhogy megharapja a kezet, ami enni adott neki. Tudta magáról, hogy értékes munkatárs, de végső soron Ashby volt az, aki a krediteket a számlájára küldte. És azt is régen belátta, hogy az értékes nem egyenlő a pótolhatatlannal.

– Egy dolog az, hogy elvesztetted az önuralmadat, viszont egy többfajú személyzet tagja vagy, és ezt sosem szabad elfelejtened – mondta Ashby határozottan. – Különösen akkor, amikor új munkatárs érkezik a fedélzetre. És ha már így szóba jött, sajnálom, hogy aggódsz miatta, de őszintén szólva, a lány nem a te problémád. Rosemaryt a bizottság javasolta, de az, hogy hozzánk kerüljön, az én döntésem volt. Ha kiderül, hogy a meló nem neki való, kerítünk valaki mást. De addig bíznunk kell abban, hogy beválik. Függetlenül attól, hogy mit érzel iránta, elvárom, hogy normálisan viselkedj, hogy Rosemary úgy érezze, szívesen látjuk a fedélzeten. Mi több... – Ashby ekkor elhallgatott, és sejtelmes mosolyra húzta a száját.

Corbin gyanút fogott, és aggodalmasan kérdezte:

– Na, most mi van?

Ashby hátradőlt a székén, összefonta az ujjait, és továbbra is mosolyogva beszélni kezdett:

– Corbin, úgy rémlik, hogy a mi új könyvelőnk holnap tizenhét és félkor érkezik. Mármost nekem van egy előre egyeztetett ansible hívásom pontosan tizenhétkor, és tudod, hogy Yoshi mennyire szeret beszélni. Kétlem, hogy végezni fogok addigra, mire Rosemary dokkol, és szükség lesz valakire, aki körbevezeti.

– Jaj, ne! – hördült fel Corbin, és lesújtottan nézett a kapitányra. – Bízd inkább Kizzyre! Ő szereti az ilyesmit.

– Kizzynek rengeteg a dolga. Ki kell cserélnie a légszűrőket az orvosi rendelőben, és kétlem, hogy végezne vele holnapra. Jenks pedig segít neki, vagyis ő is kiesik.

– Akkor legyen Sissix!

– Mmm... Sissixnek fel kell készülnie a holnapi fúrásra. Valószínűleg neki sem lesz ideje – mondta Ashby, és ekkor már vidáman vigyorgott. – Biztosra veszem, hogy remek túrát rendezel az új társunknak!

Corbin komoran meredt a főnökére, és azt morogta:

– Néha nagyon dühítő alak vagy, remélem, tudod.

Ashby felkapta a csészéjét, megitta az alján kotyogó maradékot, és elégedetten kijelentette:

– Tudtam, hogy számíthatok rád!

Érkezés

306. GK standard, 130. nap

Rosemary megdörzsölgette az orrnyergét, és kivett egy pohár vizet a falra szerelt adagolóból. Még maradt némi altató a vérében, aminek köszönhetően a feje egyelőre nem tisztult ki, és a stimek, amiknek ellensúlyozniuk kellett volna a másik szer utóhatásait, nem csináltak mást vele, csak felpörgették a szívverését. Szeretett volna alaposan kinyújtózni, de nem bújhatott ki a biztonsági hámból, amíg a komp mozgott, és amúgy sem volt hely a kabinban – legfeljebb annyi, amennyi ahhoz kellett, hogy felálljon, és kimenjen. Így aztán csak nyögött egyet, és visszaeresztette a fejét. Majdnem három nap telt el a mélyűri komp indulása óta. Szoláris nap – emlékeztette magát Rosemary –, nem standard nap.

A kettő közti különbséget még meg kellett szoknia. A hosszabb napokat és hosszabb éveket. De sürgősebb dolga is akadt annál, semhogy az idő számításában adódó eltéréseket tanulmányozza. Kába és éhes volt, továbbá mindene sajgott, és az élete huszonhárom éve alatt – szoláris, nem standard évek – még sosem kellett annyira pisilnie, mint most. Az a komor aeluon utaskísérő az űrkikötőben azt mondta neki, hogy az altató elnyomja majd ezt a szükségletét, de egy szót sem mondott arról, hogy mit fog érezni, miután elmúlik a szer hatása.

Gyanította, hogy az anyja milyen panaszlevelet írna egy ilyen utazás után. Megpróbálta elképzelni, milyen körülmények kellenének ahhoz, hogy az anyja vállalkozzon egy mélyűri komppal való utazásra – valószínűleg be sem tenné a lábát egy nyilvános űrkikötőbe. Sőt, már azon meglepődött, hogy saját magát egy ilyen helyen találta. A kopott váróterem, a rángatózó pixelposzterek, az algatrutymó pállott bűze és a tisztítószerek maró szaga... Noha páncélos rovartestek és mindenféle csápok mozogtak körülötte, az az érzése támadt, hogy ő az idegen azon a helyen.

Ennek a dolognak a hatására fogta fel teljesen, hogy milyen messzire került a Naptól – a jegypénztár előtti sorban várakozó, értelmes lények sereglete láttán. A szülőbolygója meglehetősen kozmopolitának számított, de eltekintve egy-egy diplomáciai küldöttségtől vagy nagyvállalati képviselettől, a marsiak nem sok nem-humán utazóval találkoztak.

Egy terraformált kőgolyó, amin a GK egyik legkevesebb befolyással bíró faja élt, aligha tartozott a népszerű vagy fontos úti célok közé. Szelim professzor annak idején figyelmeztette Rosemaryt, hogy a fajközi kapcsolatok mögötti koncepció lényegesen különbözik attól, amikor valaki kimegy a nagyvilágba, és beszél más értelmes lényekkel, de ő igazából csak akkor értette meg ezt, amikor azon kapta magát, hogy ormótlan bioöltözetek veszik körül, valamint olyan lábak, amelyeknek nincs szükségük lábbelire. Már attól is nyugtalan lett, hogy meg kellett szólítania a jegypénztárban ülő harmagit. Tudta, hogy kitűnően beszéli a hantót (legalábbis humán létére), de ezúttal nem az egyetem nyelvi laborjának biztonságos, ellenőrzött környezetében kellett megtennie. Nem számíthatott rá, hogy valaki szelíden korrigálja a hibáit, vagy megbocsát neki egy-egy akaratlanul elsütött, sértő kifejezést. Teljesen magára maradt, és annak érdekében, hogy legyen kredit a számláján, illetve egy ágy alatta, el kellett vállalnia a munkát, amiről azt állította Santoso kapitánynak, hogy képes rá.

Ó, nem, ez egy kicsit sem volt nyomasztó…

Rosemary nem először tapasztalta azt, hogy a gyomra görcsösen összerándul. Korábban sosem kellett aggódnia a kreditek miatt, vagy amiatt, hogy legyen egy hely, ahová hazamehet. De miután alig maradt megtakarított pénze, és minden hidat felégetett maga mögött, nem hibázhatott. Az új élet ára az volt, hogy nem maradt senkije, akire támaszkodhatott volna.

Kérlek – gondolta nyugtalanul –, nagyon kérlek, ezt most ne cseszd el!

– Megkezdjük a megközelítést, Rosemary – csipogta a mélyűri komp számítógépe. – Óhajt valamit, mielőtt megkezdem a dokkolást?

– Egy fürdőszobát és egy szendvicset – felelte Rosemary.

– Sajnálom, Rosemary, ezt a válaszát nem tudom feldolgozni. Megtenné, hogy megismétli a kérését?

– Nem óhajtok semmit.

– Rendben, Rosemary. Akkor most kinyitom a külső redőnyöket. Esetleg nem ártana, ha becsukná a szemét annak érdekében, hogy a kinti fényviszonyok ne okozzanak problémát.

Rosemary kötelességtudóan lehunyta a szemét. A redőnyök halk surrogással kinyíltak, de a szemhéja sötét maradt. Amikor aztán kinyitotta a szemét, azt látta, hogy közel s távol az egyetlen említésre méltó fényforrás maga a komp. Ahogyan eleve várta, az ablakon túl nem létezett más, csak az nagy feketeség és a parányi csillagok. Igen, a mélyűrben járt.

A gondolat nyomán latolgatni kezdte, hogy milyen vastag lehet a komp héjazata.

Rögtön ezután a jármű fordult egyet vele, és el kellett takarnia a szemét, hogy óvja a hirtelen ragyogástól, ami az általa valaha látott, legrondább hajóból áradt. Minden ízében zömöknek és szögletesnek hatott, leszámítva egy kidudorodó kupolát, ami úgy emelkedett ki a hátából, mint valami torz gerinc. Ezt a hajót nem kényes kereskedelmi vendégeknek tervezték. Egyetlen esztétikus vagy inspiráló vonása sem akadt. Nagyobb volt egy személyszállítónál, de kisebb egy teherhajónál. A szárnyak hiánya azt jelezte, hogy a gép az űrben épült, és sosem ereszkedett bele egy bolygó atmoszférájába. A hasán masszív és bonyolult gépezetet hordozott, a szűkülő átmérőjű, fogas peremű gyűrűkből karcsú, hosszú oszlopféleség nyúlt ki. Rosemary nem sokat tudott az űrhajókról, de a burkolat tarka színei arra utaltak, hogy ezt a példányt innen-onnan összeszedett, talán más és más hajókból származó elemekből rakták össze. Egy toldott-foldott hajó... Egyedül az tűnt biztatónak, hogy a jármű erősnek és szívósnak látszott. Olyan gépezetnek, ami kiáll néhány durva csapást – és alighanem kapott is már párat. Bár azok a hajók, amiken Rosemary eddig utazott, kellemesebb látványt nyújtottak, bátorságot merített a gondolatból, hogy szilárd és vastag héjazat fogja elválasztani a fagyos vákuumtól.

– Wayfarer, itt a 36-A mélyűri komp – mondta a számítógép. – Dokkolási engedélyt kérek.

– 36-A mélyűri komp, itt a Wayfarer – válaszolta egy exodi akcentussal beszélő nő. Rosemary felfigyelt a magánhangzók lágyságára, és a kiejtés egy kissé túlontúl pontosnak hatott. Vagyis, alighanem egy MI beszélt. – Kérem, küldje át az utas azonosító adatait!

– Vettem, Wayfarer. Továbbítom az utas személyi adatait.

Rövid szünet következett, aztán:

– Vettem, 36-A mélyűri komp. Engedélyezem a dokkolást.

A komp a Wayfarer mellé siklott, valahogy úgy, ahogyan egy szopni akaró tengeri emlős úszik az anyja mellé. A hátából kinyúló zsilipgyűrű belecsúszott a Wayfarer besüllyesztett dokkolóaljzatába. Rosemary összekapcsolódó zárak csattogását hallotta, majd levegő sziszegése jelezte, hogy az átjáróban kiegyenlítődött a légnyomás.

A belső zsilipajtó felsiklott a falba. Rosemary felállt, és rögtön nyögött is egyet. Az izmai kegyetlenül sajogtak, mintha széthasadtak volna. Levette a poggyásztároló rácsról a zsákját és a táskáját, majd az átjáró felé vánszorgott. A komp és a Wayfarer gravitációja csekély mértékben eltért egymástól, aminek következtében a gyomra lódult egyet, amikor átvágott a zsilipen. A jelenség csak pár pillanatig tartott, de a kábaságával, a szapora szívverésével és a hólyagját marcangoló, már-már fájó feszüléssel kombinálva elég volt ahhoz, hogy immár ne csak kellemetlenül, hanem kissé nyomorúságosan érezze magát. Már csak azt remélte, hogy az új ágya puhának bizonyul.

Belépett egy szűkös fertőtlenítőkamrába, aminek minden berendezése és felszerelése egy derékmagas állványra szerelt, sárga fénnyel derengő panelből állt. Aztán egy, a falba épített hangdobozon keresztül az MI megszólította:

– Üdvözlöm! Nagyjából tudom, hogy kihez van szerencsém, de azért elhúzná a csuklókorongját a panel előtt, hogy teljesen biztosra mehessek?

Rosemary feljebb rángatta a ruhája ujját, hogy ne takarja el a szőtt karkötőjét, ami a jobb csuklója belső felének bőrébe ágyazott, kis méretű korongot védte. A hüvelykujj méretű berendezés rengeteg adatot tárolt – a személyi azonosító aktáját, a bankszámlája adatait, valamint egy orvosi interfészt, ami az ereiben járőröző, mintegy félmillió imubottal való kommunikációra szolgált. Mint a GK összes többi polgára, ő is gyerekkorában kapta meg az első korongját (a humánok rendszerint az ötödik életévükben), ám amit most viselt, azt csak néhány tíznapja hordta. A pereme körül a bőr még most is fényes és érzékeny volt. A megvásárlása elvitte a pénztartaléka csaknem felét, ami ugyan durva túlzásnak tűnt, de nem volt abban a helyzetben, hogy alkudozzon.

A sárga panelhez tartotta a csuklóját. Gyenge fény pulzált pár pillanatig, közben Rosemary megérezte, hogy adrenalin árad a vérébe.

Mi lesz, ha valami nincs rendben a koronggal, és az MI az ő régi személyi anyagát kotorja elő belőle? Mi lesz, ha a személyzet tagjai meglátják a nevét, és összeszorozzák a kettőt a kettővel? Érdekelni fogja őket egyáltalán? Érdekelni fogja őket az, hogy nem csinált semmi rosszat? Lehet, hogy hátat fordítanak neki, ahogyan a barátai tették? Mi lesz, ha belökdösik a kompba, és visszaküldik a Marsra, visszazavarják egy névhez, amit nem akart, és egy zűrzavarhoz, amit nem ő...

A panel barátságos, zöld fényre váltott. Rosemary fellélegzett, és gondolatban leszidta magát, amiért ennyire ideges lett. Az új korong tökéletesen működött azóta, hogy a bőrébe került. Gond nélkül igazolta magát és fizetett a boltokban az utazás alatt. Nem tűnt valószínűnek, hogy ezen az ormótlan járatfúró hajón a korongleolvasó észlel valamilyen eltérést, amit az űrkikötők csúcsminőségű műszerei nem vettek észre. Ugyanakkor azt is tudta, hogy ez volt az utolsó gát, ami felett át kellett ugrania. Most már csak amiatt kellett aggódnia, hogy jól végzi-e a munkáját, vagy sem.

– Á, szóval valóban ön Rosemary Harper – állapított meg az MI. – A nevem Lovelace, és én szolgálok a hajó kommunikációs összekötőjeként. Azt hiszem, ebben a tekintetben sok közös vonása akad a munkánknak, nemde? Ön a személyzet nevében közvetít, én pedig a hajóéban.

– Azt hiszem, ebben van valami – hümmögte Rosemary kissé bizonytalanul. Eddig nem sokszor akadt dolga értelmes mesterséges intelligenciákkal. Odahaza csak meghatározott feladatok elvégzésére alkalmas, egyszerű programok vették körül. Az egyetemi könyvtárban dolgozott egy Orákulum nevű MI, de ő inkább tudományos jellegű volt. Rosemary még sosem beszélt olyan közvetlen és kellemes modorú MI-vel, mint amilyennek Lovelace bizonyult.

– Hívhatom Rosemarynek? – kérdezte Lovelace. – Vagy inkább egy kedves becenéven szólítsam?

– A Rosemary tökéletes lesz.

– Rendben, Rosemary. Ön nevezhet Lovey-nak, ha szeretné. Mindenki más így szólít. Jó érzés, hogy végre kibújhatott a kompból, ugye?

– Elképzelni sem tudod...

– Ez igaz. Cserébe ön elképzelni sem tudja, milyen jó érzés, amikor valakinek újrakalibrálják a memóriabankját.

Rosemary elgondolkodott ezen, és pár pillanattal később azt felelte:

– Igazad van, tényleg nem megy.

– Rosemary, muszáj őszintének lennem – mondta ekkor Lovey. – Azért csevegek önnel ilyen hosszasan, hogy ne unatkozzon, mialatt kórokozókat keresve letapogatom. A személyzetünk egyik tagjának rendkívül különleges egészségügyi igényei vannak, ezért az átlagosnál alaposabb vizsgálatot kell végeznem. De ígérem, nem tart már sokáig.

Rosemary egyáltalán nem érezte azt, hogy régóta várakozna, viszont nem tudta, hogy az MI számára mi számít hosszú időnek.

– Csak csináld nyugodtan! – felelte barátságosan. – Nem kell kapkodnod.

– Ez minden poggyásza?

– Igen – felelte Rosemary. Tény, ami tény, elhozta magával minden tulajdonát (pontosabban mindent, amit nem adott el). Még most is csodálkozott azon, hogy az egész holmija belefért egy zsákba és egy táskába. Az eddig életét a szülei óriási otthonában élte le, ami tele volt bútorokkal, dísztárgyakkal és ritkaságokkal, és az a tudat, hogy nincs szüksége többre annál, mint amennyit el tud cipelni, a szabadság érzését adta neki.

– Ha belerakja a poggyászát az öntől jobbra található teherfelvonóba, felviszem önnek a felső fedélzetre – ígérte az MI. – Ott felveheti, amikor majd a kabinja felé tart.

– Köszönöm – felelte Rosemary. Kinyitotta a falon lévő fémajtót, betette a holmiját a rekeszbe, és becsukta az ajtót. Rögtön ezután halk surrogást hallott a falból.

– Jól van, Rosemary, befejeztem a letapogatást – közölte Lovey. – Nem szívesen mondom ezt, de találtam a szervezetében néhány feketelistás mikrobát.

– Miféle mikrobát? – kérdezte Rosemary, és riadtan gondolt az űrkikötő ragacsos korlátaira és koszos-foltos üléseire. Alig három tíznap telt el azóta, hogy elhagyta a Marsot, és máris összeszedett valami idegen fertőzést...

– Ó, semmi olyan, ami megbetegítené önt, de vannak dolgok, amikkel a navigátorunk szervezete nem képes megbirkózni – magyarázott Lovey. – Mielőtt elhagyja a hajót, fel kell keresnie az orvosunkat, hogy a megfelelő módon frissítse az imubotjait. Most viszont fertőtlenítő villanást kell alkalmaznom. Nem gond az ön számára? – kérdezte Lovey mentegetőző hangsúllyal, és nem véletlenül beszélt így. A fertőtlenítő villanásnak egyetlen jó oldala akadt, mégpedig az, hogy gyorsan véget ért.

– Rendben – válaszolta Rosemary a fogait csikorgatva.

– Jó, akkor kis türelmet kérek – felelte Lovey. – Villanás következik, három, kettő, egy...

Erős, narancssárga fény töltötte a kamrát, és Rosemary érezte, hogy egyenesen átmegy rajta. Mintha milliónyi hideg tű fúródott volna a bőre pórusaiba, a fogaiba és a szempillái gyökerébe. Egy röpke pillanatig pontosan tudta, hogy hol van az összes hajszálere.

– Jaj, rettenetesen sajnálom – hadarta Lovey, miután véget ért a beavatkozás. – Gyűlölöm ezt csinálni. Rosszul van? Csak mert úgy néz ki...

Rosemary vett egy mély lélegzetet abban a reményben, hogy most már elmúlik a kellemetlen bizsergés, amit szinte az egész bőrén érzett.

– Nem a te hibád – felelte aztán. – Eleve nem éreztem valami jól magam. – Ekkor elhallgatott, mert rájött, hogy egy mesterséges intelligenciát próbál vigasztalni. A gondolat ostobaságnak tűnt, de Lovey viselkedésében volt valami, amitől bármely más reakció udvariatlanságnak hatott volna. Egyáltalán, az MI-k képesek megsértődni? Rosemary nem tudta biztosan.

– Remélem, hamarosan jobban érzi magát – közölte ekkor Lovey. – Tudomásom szerint vacsorával várják, ám azt követően minden bizonnyal megpihenhet. De már épp elég ideig tartottam fel. Elhagyhatja a kamrát. És hadd legyek én az első, aki azt mondja önnek: üdv a fedélzeten!

A hangdoboz kikapcsolt. Rosemary az ajtó paneljének nyomta a kezét. Kinyílt előtte a belső zsilipajtó, és ekkor egy savanyú képű, fakó bőrű férfit pillantott meg, aki pontosan vele szemben állt. Tett felé egy lépést, mire az illető arckifejezése megváltozott, és a szája a világ leghamisabb műmosolyára görbült.

– Üdvözlöm a Wayfarer fedélzetén! – mondta a férfi, és előrelendítette a jobbját. – Artis Corbin. Algaszakértő.

– Örülök, hogy megismerhetem, Corbin úr. Rosemary Harper vagyok – felelte Rosemary, azzal kezet rázott a férfival. Corbin ernyedten tartotta az ujjait, ráadásul a bőre nyirkos volt, ezért Rosemary örült, amikor végre abbahagyták.

– A Corbin bőven elég lesz – válaszolt Corbin, majd krákogott egyet, és így folytatta: – Szeretne... tudja... ööö... – A szemközti fal felé biccentett. Egy ajtó állt ott, amin a mosdó humán szimbóluma díszelgett.

Rosemary minden további szó nélkül elrohant.

Néhány perccel később, immár sokkal jobb hangulatban tért vissza a folyosóra. A szíve még ekkor is összevissza vert, a feje sem tisztult ki teljesen, és a villanás utóhatásaitól még most is fájtak a fogai. De legalább az egyik problémáját lehúzhatta a listáról.

– A mélyűri kompok a létező legrosszabb közlekedései eszközök – mondta Corbin. – Tudja, kaparék üzemanyaggal működnek. Bármikor bekövetkezhet egy baleset. Tényleg szigorúbban kéne szabályozni a használatukat. – Rosemary törte a fejét, hogy kitalálja, mi a csudát mondhatna erre, de mielőtt eszébe jutott volna valami, Corbin hozzátette: – Erre jöjjön!

És Rosemary a folyosó távolabbi vége felé induló algaszakértő nyomába szegődött.

A Wayfarer belülről sem tűnt jobb állapotúnak, mint kívülről, de a különböző elemekből épített folyosók rendelkeztek némi szerény vonzerővel. A falakban szabályos távközönként apró ablakok voltak. Magukat a burkolólapokat a legkülönfélébb méretű és alakú csavarok és szegecsek tartották a helyükön. A külső héjazathoz hasonlóan a belső falak is eltérő színekben játszottak: az egyik oldalon rézvörösben, a másikon bronzbarnában, és mindezt néha egy-egy világosszürke sáv szakította meg, nyilván a változatosság kedvéért.

– Érdekes megoldás – jegyezte meg Rosemary a falakat fürkészve.

– Ha az érdekes alatt azt érti – felelte Corbin gunyoros hangvétellel –, hogy úgy néz ki, mint a nagyanyám kedvenc takarója, akkor igen. A Wayfarer öreg hajó, mint a legtöbb járatfúró. A kapitányokat külön pénzekkel ösztönzik arra, hogy korszerűsítsék és felfejlesszék a régi hajókat ahelyett, hogy újakat vennének. Ashby pedig teljes mértékben kihasználja ezt. Az eredeti hajó körülbelül harmincöt standardes lehet. Tartósnak építették, de a tervezésénél nem törődtek a leendő személyzet kényelmével. Ashby kibővítette a belső tereket, megnövelte a tárolókapacitást, vizes zuhanyzókat szereltetett be, és hasonlók. Persze, mindent roncsmentőktől szerzett be. Sosem volt annyi pénze, hogy új dolgokat vegyen.

Rosemary megkönnyebbülten hallotta, hogy jobb életkörülmények várják a fedélzeten. Lélekben már felkészült arra, hogy egy apró priccsen fog aludni, és legfeljebb fertőtlenítőporral tisztálkodhat.

– Jól sejtem, hogy Lovey is későbbi fejlesztés? – kérdezte kíváncsian.

– Ó, igen. Ashby vette meg, de ő igazából Jenks kedvence – közölte Corbin, és nem szolgált bővebb magyarázattal. A fal felé biccentett, és tovább beszélt: – Hangsugárzó dobozok vannak minden helyiségben és a nagyobb csomópontokban. Akárhol van, Lovey hallja a kéréseit, és továbbítja az üzeneteit. Mármost ezeket az egész hajón hallani lehet, úgyhogy jól gondolja meg, hogy mit mond! A hangdobozok munkaeszközök, nem játékszerek. Ezenfelül, a hajó minden részében talál tűzoltó készüléket. Kizzy majd küld egy térképet, amin fel van tüntetve a pontos helyük. Az űrruhákat a dokkolózsilipnél, a személyzeti fedélzeten és a raktérben tároljuk. Minden fedélzeten talál mentőegységeket. És van egy kompunk is, amit a raktéren keresztül lehet megközelíteni. Ha azt látja, hogy a falakra szerelt vészhelyzeti panelek villogni kezdenek, fusson egy űrruháért, mentőegységhez, vagy a komphoz, attól függően, hogy melyik van a legközelebb! – Valamivel előttük a folyó kétfelé ágazott. Corbin a bal oldali járatra mutatott, és hozzátette: – Arra van a kórházrészleg. Nem éppen csúcsminőségű, de ahhoz elég, hogy életben tartsunk valakit, amíg kikötőbe érünk.

– Értem – felelte Rosemary, és igyekezett nem sok mindenre következtetni abból a tényből, hogy Corbin eddig csak vészhelyzetekkel vagy sérülésekkel kapcsolatos dolgokról beszélt neki.

Ekkor erős és derűs hangok hallatszottak az előttük lévő kereszteződés felől. Aztán valami hangos csattanással landolt egy kemény felületen. Ezt rövid vita, majd nevetés követte. Corbin a szemét résnyire vonva hunyorgott, mintha megfájdult volna a feje, és azt dörmögte:

– Ha minden igaz, most találkozni fog a szerelőinkkel.

Befordultak egy sarkon, amelyen túl vezetékek egész kötegei feküdtek a padlón. Rendezettségnek nyomát sem lehetett felfedezni, legalábbis Rosemarynek nem sikerült. Egy nyitott falpanel mögül algacsövek buktak ki – úgy lógtak ott, mintha kifordult belek lettek volna. Magában a falban ketten dolgoztak, egy férfi és egy nő, mindketten humánok – vagy mégsem? A nő esetében nem lehetett kérdéses. A húszas évei végén járhatott. Fekete haját féloldalas kontyba fonta, és azt megfakult, kirojtosodott szalag fogta össze. Zsír- és koszfoltokkal teli, narancssárga kezeslábast viselt, amit a könyökénél jókora öltésekkel felvarrt foltok borítottak. A ruha ujján sebtében lefirkantott emlékeztetők sorakoztak, mint például: „Ellenőrizd a 32-B-t! Régi vezetékek?”, valamint: „Ne felejtsd el a légszűrőket, te tökfej!”, illetve: „Menjél enni!” A fiatal nő lapos orrán különös szemüveg ült: vagy tucatnyi lencséből állt, és ezeket vékony, elforgatható karok tartották. Egyik-másik domború volt, és erősen nagyított, némelyikben pedig apró, digitális panelek csillogtak. A szerkezeten első pillantásra látszott, hogy házi gyártmány. Ami magát a nőt illette, a bőre sötétbarna volt, mintha rengeteg időt töltött volna természetes napfényben, de jellegzetes ismertetőjegyek nélküli arca egyértelműen exodi származásról mesélt. Rosemary valószínűnek vélte, hogy a nő egy extraszoláris kolónián nőtt fel – „távol a Naptól”, ahogyan a Marson mondták volna.

A férfit viszont nem egykönnyen lehetett besorolni, holott a legtöbb tekintetben humánnak látszott. Jellegtelen arcvonásai, a teste formája, a tagjai és az ujjai mind-mind ismerősnek tűntek Rosemary számára. Még kettejük bőrének sárgás színezete is hasonlított, bár a férfié több árnyalattal sötétebbnek hatott. Ugyanakkor, mialatt a feje mérete megegyezett egy átlagos felnőttével, a teste kicsi volt, annyira kicsi, mint egy gyermeké. Mindezen felül, az alkatát egészében véve zömöknek lehetett mondani, mivel a végtagjai megvastagodtak ugyan, de valamiért nem nyúltak meg. A férfi elég kicsinek bizonyult ahhoz, hogy elférjen a nő vállán, és ezekben a pillanatokban pontosan ott ácsorgott. És mintha a külseje nem lett volna elég feltűnő, alaposan kidekorálta magát. A feje oldalát kopaszra borotválta, míg a több részén rövidre nyírt, göndör fürtök meredeztek. A fülét piercingek egész csillagképei díszítették, a karját színes tetoválások tarkították. Rosemary igyekezett, hogy ne bámulja meg az illetőt. Végül arra a következtetésre jutott, hogy a férfi valóban humán, de minden bizonnyal génmódosított humán. Ezt az egyetlen magyarázatot tudta kitalálni. Csakhogy, miért vállalna valaki ennyi problémát azért, hogy kicsinyíttesse magát?

A nő végül feléjük nézett, és megszólalt:

– Ó, hurrá! Jenks, zuhanj le rólam! Most barátkozni fogunk, ahogy így elnézem.

Az apró termetű férfi, aki egy fejhangon visító szerszámmal ügyködött valamit a falon belül, hátranézett, és feltolta a homlokára a védőszemüvegét.

– Ahha! – felelte, azzal lemászott a társáról. – Az újonc közeledik.

Mielőtt Rosemary bármit mondhatott volna, a nő odalépett hozzá, és egyszerűen magához ölelte.

– Üdv az új otthonában! – mondta barátságosan, azzal távolabbra húzódott, és derűsen vigyorogva bemutatkozott: – Kizzy Shao vagyok. A műszaki technikus.

– Rosemary Harper – közölte Rosemary, és mindent megtett annak érdekében, hogy ne látszódjon rajta, mennyire megrökönyödött. – És köszönöm.

– Ó, tetszik az akcentusa – felelte Kizzy, és még szélesebben vigyorgott. – Maguknak, marsiaknak mindig olyan sima a beszédük.

– Én pedig a számítógép-technikus vagyok – közölte a férfi, és egy ronggyal törölgette a kezét. – A nevem Jenks.

– Ez a családneve vagy az utóneve? – érdeklődött Rosemary.

– Tökmindegy – dörmögte Jenks a vállát vonogatva, azzal a jobbját nyújtotta. Noha a keze megdöbbentően kicsi volt, sokkal erősebben és határozottabban szorította meg Rosemary kezét, mint az előbb Corbin. – Örvendek.

– Én is örülök, hogy megismerhetem, Jenks úr.

– Jenks úr! Hé, ez tetszik! – rikkantotta a férfi, azzal oldalra fordította a fejét, és így folytatta: – Hé, Lovey! Kapcsolj mindenkihez, légy szíves! – Rögtön ezután aktiválódott egy közeli hangdoboz, Jenks pedig ünnepélyes és diadalmas stílusban folytatta: – Figyelem, a teljes személyzethez beszélek! Az új könyvelőnk példája nyomán, mostantól kezdve csakis a Jenks úr megszólításra hallgatok. Ez minden, köszönöm a figyelmet!

Corbin ekkor Rosemary felé hajolt, és fojtott hangon odaszólt neki:

– Na, a hangdobozok nem erre valók.

– És milyen volt az út? – érdeklődött Kizzy.

– Volt már jobb is – felelte Rosemary. – De egy darabban ideértem, úgyhogy azt hiszem, nem kéne panaszkodnom.

– Annyit panaszkodik, amennyit csak akar – jelentette ki Jenks, és előkotort az egyik zsebéből egy ütött-kopott fémdobozt. – A mélyűri kompok ócska járgányok. Tudom én, hogy ez volt az egyetlen megoldás arra, hogy ilyen gyorsan ideérjen, de azok a vacakok átkozottul veszedelmesek is. Rosszul érzi magát a stimektől? – kérdezte a szerelő, és miután Rosemary bólintott, sietve hozzátette: – Hát, igen, de higgye el, rögtön jobban lesz, ha eszik pár falatot!

– Látta már a kabinját? – tudakolta Kizzy. – Én csináltam a függönyöket, de ha nem tetszik az anyag, csak szóljon, és lekapom őket.

– Még nem jártam ott – válaszolta Rosemary. – De máris csodálattal nézem a többi művüket. Nem lehet könnyű karbantartani egy ennyire régi gépet.

Kizzy arca valósággal felragyogott, mint egy fénygömb.

– Nem is az, de éppen ezért olyan szórakoztató. Olyan, mint egy nagy, titokzatos puzzle. Ki kell találni, hogy miféle áramkörökkel hajlandóak kommunikálni a régi csatik, hogyan kell új bővítményeket beszerelni, hogy simábban menjenek a dolgok, és végig alkalmazkodni kell a régi alapok titkaihoz, hogy ne robbanjunk fel. – A nő elégedetten sóhajtott egyet, és hozzátette: – Ez a létező legjobb meló. Az akváriumot látta már?

– Bocsánat... a mit?

– Az akváriumot – ismételte Kizzy nagy vidáman –, csak várja ki! Az a legeslegjobb.

Corbin hirtelen a számítógép technikusra nézett, és felcsattant:

– Jenks, ezt nem gondolhatod komolyan!

Jenks fémdoboza vörösnáddal volt tele. A férfi belegyömöszölt egy tekintélyes adagot egy ívelő szárú, apró pipába, és rögtön meg is gyújtotta egy hegesztőpisztollyal.

– Mi a gond? – kérdezte aztán, majd szívott egyet a pipán, amitől a finomra őrölt növényi szálak meggyulladtak és füstölögtek. Rosemary hamu szagát és égő fahéj illatát érezte, és ennek hatására az apjára gondolt, aki munka közben folyamatosan pöfékelt, és ugyanezt az anyagot szívta. Aztán észbe kapott, és sietve kisöpörte a fejéből az emléket.

Corbin az egyik kezét a szájára és az orrára nyomva, ingerülten megszólalt:

– Ha te mindenáron szeretnéd mérgekkel megtölteni a tüdődet, felőlem rendben, de a saját kabinodban csináld!

– Nyugalom! – felelte Jenks, és ő valóban teljesen higgadtnak tűnt. – Ez az a megbabrált változat, amit a laruk kevertek ki. Kifejezetten áldás az ő nyolckamrás szívüknek. A friss vörösnád minden kellemes vonása, a mérgező hatások nélkül. Száz százalékban jót tesz nekünk. Vagy legalábbis rosszat nem. Ki kéne próbálnod, csodás hatással van a hangulatra! – Azzal hosszú füstfelhőt fújt Corbin irányába.

Corbin nem erőltette tovább a dolgot, noha az arcizmai jól láthatóan rángatóztak. Rosemarynek az a benyomása támadt, hogy minden hangzatos kijelentése és a szabályok emlegetése ellenére Corbinnak valójában nincs hatalma a szerelők felett.

– Ashby tud erről a káoszról? – kérdezte végül Corbin a padlóra mutatva.

– Nyugi, mogorva fiú! – szólt rá Kizzy. – Mire eljön a vacsora ideje, mindent megjavítunk és elpakolunk.

– Fél óra múlva vacsora – jegyezte meg Corbin.

Kizzy a fejéhez kapott, és riadtan grimaszolva kifakadt:

– Jaj, ne! Ez komoly? Azt hittem, tizennyolckor vacsorázunk!

– Igen, és most tizenhét-fél van.

– A francba! – szitkozódott Kizzy, és visszament a falba. – Később beszélünk, Rosemary, most dolgoznom kell. Jenks, pattanj fel a vállamra, de nagyon gyorsan!

– Jövök! – dörmögte Jenks a pipáját a fogai között tartva, és felmászott a társára.

Corbin minden további szó nélkül ismét nekivágott a folyosónak.

– Örülök a találkozásnak – udvariaskodott Rosemary, és az algaszakértő után sietett.

– Mi is! – kiabált utána Kizzy, majd felcsattant: – Jenks, a rohadt életbe! A számba szórod a hamut!

Aztán hallani lehetett, hogy a nő dühödten köpköd, majd mindketten felkacagtak.

– Csoda, hogy nem haltunk meg már régen – dörmögte Corbin mereven előre nézve.

Egy darabig hallgatagon szedték a lábukat. Rosemary arra a következtetésre jutott, hogy a barátságos csevegés nem tartozik a férfi erősségei közé. De akármilyen kínosnak hatott is a csend, úgy érezte, az lesz a legjobb, ha nem töri meg.

A folyosó befelé ívelve tág hurkot írt le a hajó közepe táján, és ennek csúcsánál ajtó állt a falban.

– Ez itt a vezérlő – közölte Corbin. – Navigáció és a fúrórendszer vezérlése. Ehhez a helyiséghez nem sok köze lesz.

– Azért megnézhetem? – kérdezte Rosemary. – Csak hogy tudjam, mi van odabent.

Corbin tétovázott, majd azt felelte:

– A pilótánk valószínűleg ott dolgozik. Nem kéne zavarnunk...

Ebben a pillanatban kinyílt az ajtó, egy aandrisk nő lépett ki rajta, és azt mondta:

– Mintha új hangot hallottam volna... – A hangja rekedtesen szólt, de így is a legtisztább volt, amit Rosemary valaha hallott a faj képviselőitől. Nem mintha eddig olyan sokkal találkozott volna. Azt tudta róluk, hogy a Galaktikus Közösség alapítói közé tartoznak, és megszokott látványnak számítanak az egész galaxisban. Legalábbis neki ezt mondták. Az előtte álló aandrisk volt az első, akivel valaha szemtől szemben beszélhetett. A gondolatai száguldva kergették egymást, mialatt felelevenítette azt, amit az aandriskok kultúrájáról tanult. Bonyolult családi struktúrák. A személyes tér gyakorlatilag ismeretlen fogalomnak számít náluk. A testi érintés rendkívül fontos a számukra. A promiszkuitás abszolút elfogadott a társadalmukban.

Rosemary hirtelen észbe kapott, és a legszívesebben pofon csapta volna magát. Ez közönséges sztereotípia volt, amit minden humán ismert, akár akarta, akár nem, és etnocentrizmusra utalt. Az ő kapcsolataik nem olyanok, mint a mieink – korholta magát gondolatban. – A két dolog nem ugyanaz! Ekkor a lelki szemei előtt megjelent Szelim professzor, rosszallón nézett rá, és hallani vélte a volt tanára hangját, amint azt mondja neki: „A puszta ténynek, hogy a hidegvérű kifejezést olykor a könyörtelen szó szinonimájaként használjuk, jeleznie kellene valamit arról a veleszületett, ősi ellenszenvről, amit mi, főemlősök érzünk a hüllők iránt. Sose ítéljen meg más fajokat a saját társadalmi normái alapján!”

Rosemary azzal az elhatározással, hogy megfelel a jó professzor elvárásainak, összeszedte magát, hogy a szeme se rebbenjen, amikor az aandrisk az arcához dörzsöli a saját arcát, vagy talán magához öleli. Úgy volt vele, hogy ez a teremtmény akárhogyan akarja üdvözölni, egy mukkanás nélkül sodródni fog az árral. Immár egy többfajú személyzet tagjának mondhatta magát, és szentül megfogadta, hogy akármi történik vele, emelt fővel, elegánsan fogadja.

De csalódnia kellett. Az aandrisk nő csak annyit tett, hogy felé nyújtotta pikkelyes kezét, és barátságosan azt mondta:

– Maga bizonyára Rosemary. Én Sissix vagyok.

Rosemary is előlendítette a jobbját, és bár a kezük nem igazán illett össze, mindketten igyekeztek a legtöbbet kihozni a dologból. Sissix túlságosan idegen volt ahhoz, hogy Rosemary gyönyörűnek nevezze, de... feltűnőnek nyugodtan mondhatta. Igen, ez a szó már megfelelt a célnak. A nála egy fejjel magasabb teremtmény karcsú testén formás izmok domborodtak és feszültek. A feje búbjától a farka végéig mohazöld pikkelyek borították, amelyek a hasán fakóbb árnyalatba váltottak át. Orra nem volt, csak két kicsi, kerek légzőnyílás látszott az arca közepén, alattuk pedig keskeny hasíték, ami nyilván a szája lehetett. A fejét borító színpompás tollak együttesen rövid, tarka sörényre emlékeztettek. Sissix mellkasa olyan lapos volt, mint egy humán férfié, ám a karcsú dereka és izmos hüllőcombja közötti különbség révén a csípője kifejezetten nőiesnek hatott. (Jóllehet Rosemary tudta, hogy ez a benyomás is a kulturális különbségekből adódik. Az aandrisk férfiak testfelépítése megegyezett a nőkével, csak éppen az előbbiek kisebbre nőttek, mint az utóbbiak.) Az aandrisk kissé behajlítva tartotta a lábát, mintha folyamatosan ugrásra készen várakozott volna; a kéz- és a lábujjai vastag, tompa karmokban végződtek. Valamennyi karmát aranyszínnel megfestett örvényminták díszítették, és látszott rajtuk, hogy a gazdájuk rendszeresen lereszeli őket. Sissix bő szárú csípőnadrágot viselt, valamint mellényt, amit egyetlen gomb fogott össze. Rosemarynek eszébe jutott Szelim professzornak azon állítása, mely szerint az aandriskok csak azért hordanak ruhát, hogy más fajok egyedei ne érezzék kínosan magukat a közelükben. Az öltözet, az akcentus és a kézfogás révén Rosemarynek az az érzése támadt, hogy Sissix régóta él humánok között.

A vezérlő nyitott ajtaján perzselően forró, száraz levegő áradt a folyosóra.

Corbin résnyire húzta a szemét, és megszólalt:

– Nagyon jól tudod, hogy az interfész-panelek meggörbülnek, ha túlságosan felmelegszenek.

Sissix a sápadt képű férfira villantotta sárga szemét, és azt felelte:

– Nagyon köszönöm, Corbin. Eddig csak a teljes felnőttkoromat töltöttem űrhajókon, így fogalmam sincs, hogyan állítsam be a belső hőmérsékletet úgy, hogy biztonságos legyen.

– Szerintem ezen a hajón eleve nagyon meleg van.

– Ha valaki más is dolgozna odabent, lejjebb venném. De most őszintén, mi a probléma?

– Az a probléma, hogy...

– Állj le! – vágott közbe Sissix, és feltartotta az egyik karját. Párszor ide-oda nézett Corbin és Rosemary között, majd azt kérdezte: – Miért te vezeted körbe a hajón az újoncot?

Corbin egy pillanatra összepréselte a száját, majd kibökte:

– Ashby megkért rá. De nem gond.

A férfi szenvtelenül beszélt, de Rosemary ugyanazt a hamisságot hallotta ki a hangjából, aminek jeleit az arcáról is leolvasta a megismerkedésük első pillanataiban. És ekkor megint összehúzódott a gyomra. Tíz perce tartózkodott a hajón, és máris akadt valaki, aki nem kedvelte őt. Csodás...

– Jól van – felelte Sissix, és pár pillanatig hunyorgott, mintha alaposan elgondolkodott volna, majd így folytatta: – Ha netán neked más dolgod lenne, örömmel átveszem a feladatot.

Corbin bólogatott és hümmögött, végül megszólalt:

– Nem akarok udvariatlan lenni, Rosemary, de tényleg meg kell mérnem a sótartalmat a tartályokban, és inkább most kéne elkezdenem, mint később.

– Remek! – vágta rá Sissix, azzal rátette a kezét Rosemary vállára, és odaszólt a férfinak: – Érezd jól magad az algáid között!

– Ööö... örülök, hogy megismerhettem – dörmögte Rosemary, mialatt az aandrisk nő a vezérlő felé vezette. Corbin máris elviharzott a tat irányába. Az egész beszélgetés zavarba ejtő volt, de Rosemary örült, hogy végre barátságosabb társaságba került. Minden tőle telhetőt megtett, hogy ne bámulja Sissix csupasz lábát, ami a nő minden lépésének behajlott és kiegyenesedett, és lehetőleg a fején lengedező tollkoronán se felejtse rajta a szemét. Sissix mozgása úgy egészében, mint minden részletében, lenyűgözőnek bizonyult.

– Rosemary, a Wayfarer személyzete nevében szeretnék bocsánatot kérni – mondta váratlanul Sissix. – Új otthonba költözik, és emiatt sokkal jobb üdvözlést érdemel, mint amit Artis Corbintól kaphat. Biztosra veszem, hogy már mindent tud a mentőkompokról, de arról semmit, hogy kik vagyunk, és mivel foglalkozunk.

Rosemary akarata ellenére felnevetett, és azt kérdezte:

– Ezt meg honnan tudja?

– Mert már jó ideje egy hajón kell élnem ezzel az alakkal – válaszolta Sissix –, ahogyan mostantól ön is kénytelen lesz. De szerencsére itt vagyunk mi, többiek is, és szerintem egész elviselhetőek vagyunk. – Az aandrisk megállt egy fémlépcső mellett, ami a padlóból előtörve vezetett a felső fedélzet felé. – Látta már a kabinját?

– Egyelőre nem.

Sissix a szemét forgatta.

– Jó, jöjjön! – kérte, azzal elindult felfelé a lépcsőn, és járás közben minden tőle telhetőt megtett azért, hogy távol tartsa a farkát Rosemary arcától. – Én mindig jobban érzem magam egy-egy új hajón, miután megismerkedem a kabinommal.

Az aandrisk nőnek igaza lett. Mint kiderült, a Rosemarynek szánt kabin a legfelső fedélzet sarkában rejtőzött. A berendezés egy szögletes apparátusból állt, ami fiókokat tartalmazott, valamint egy kis méretű falfülkéből és egy mélyedésből, amiben éppen csak elfért egy priccs. Ez a rideg és szegényes stílus lehangoló lett volna, ha valaki nem igyekszik feldobni egy kicsit a hangulatot. A priccset bolyhos takaró és egy halom tarka párna borította, és ezek valahogy azonnal otthonos fészekké varázsolták a máskülönben jellegtelen fekvőhelyet. A Kizzy által említett függönyök virágmintás szövetből készültek. Nem is. Nem virág, hanem medúzamintás. Rosemary túl aprónak és sűrűnek találta a mintát, de biztosra vette, hogy meg fogja szokni. A szomszéd falon könnycsepp formájú leveleket hajtó növény zöldellt egy hidroponikus edényben. Mellette tükör lógott, amin a papírra nyomtatott, rövid üzenet azt hirdette: „Üdv itthon!” Rosemary ennél kisebb, szerényebb és egyszerűbb lakóteret még sosem látott (az űrkikötői szállodák ócska szobáit is beleértve), és mégis, mindent egybevetve, tökéletesnek találta. Elképzelni sem tudott volna jobb helyet ahhoz, hogy új életet kezdjen.