Szerhij Zsadan

A diákotthon

– részlet –

Fordította: Körner Gábor

A fordítás alapjául szolgáló mű
Сергій Жадан: Інтернат. Meridian Czernowitz, Чернівці, 2017

Az Európai Unió finanszírozásával. Az itt szereplő vélemények és állítások a szerző(k) álláspontját tükrözik, és nem feltétlenül egyeznek meg az Európai Unió vagy az Európai Oktatási és Kulturális Végrehajtó Ügynökség (EACEA) hivatalos álláspontjával. Sem az Európai Unió, sem az EACEA nem vonható felelősségre miattuk.

The original Ukrainian edition was first published:
Meridian Czernowitz, Chernivtsi in 2017
© Serhij Zhadan 2017
© Suhrkamp Verlag Berlin 2018
All rights reserved by and controlled through Suhrkamp Verlag Berlin.
Hungarian translation © Körner Gábor, 2023

– Menj érte, hozd el! – kiabál az öreg.

– Az ő fia – kiabál vissza Pása –, hozza el ő!

– Az unokaöcséd – emlékezteti az öreg.

– Hát aztán?

– Az unokám.

Közben végig megy a tévé. Éjszakára sem kapcsolja ki. Olyan náluk, mint az örökmécs: nem annyira az élők örömére, mint inkább a holtak emlékére ég. Az időjárás-jelentést nézi az öreg, mintha azt várná, hogy megemlítik a nevét. Amikor vége, egy ideig ül, mintha nem hinné el, amit hallott. Pása nem néz tévét, főleg az elmúlt egy évben, amióta kifejezetten ijesztőek a hírek. Ül a szobájában, a tankönyvekkel teli asztalnál, nem bírja tovább, feláll, kimegy. Ezt hallva az öreg megfordul, a kanapé rugói úgy ropognak, mint száraz ágak a tábortűzben. A ház bútorai régiek, de még húzzák egy darabig – jelenlegi gazdáikat biztosan túlélik. A nővére javasolta, hogy legalább a székeket húzassák át, de Pása csak legyintett. Minek, mondta, ez olyan, mint hetvenévesen felvarratni a ráncaid – fel lehet, persze, de egyszerűbb bevenni egy fájdalomcsillapítót. A nővére az utóbbi időben alig került elő, úgyhogy az áthúzás nem merült fel többé.

Pása szerette ezt a házat, egész életében itt lakott, úgy tervezte, hogy ezután is itt fog. Német hadifoglyok építették közvetlenül a háború után. Egész tágas ikerház volt. A második utca a vasútállomástól, sűrűn lakott családi házas övezet, főleg vasúti munkások laktak erre. Egész településük az állomás köré épült: az állomás munkát adott, reményt, olyan volt, mint egy gőzmozdonyfüsttől fekete szív, amely a környező vízmosások és erdősávok vérét pumpálja. Még most is, hogy üresen állt a depó, mint egy medence, amelyből leeresztették a vizet, és legfeljebb fecskék és hajléktalanok laktak a műhelyekben, a vasút jelentette az életet. Csak most nem volt munka. Valamiért pont a munkástelepüléseken szokott először eltűnni a munka. A műhelyek bezártak, mindenki ment a maga dolgára, szűk udvarokba bújtak, ahol kiszáradt kutak ásítottak a perzselő nyárban, és pincék, amelyek készletei már karácsony előtt kifogytak.

Bár Pásának speciel nincs oka panaszra, mégiscsak valamiféle költségvetési dolgozó. Igen, gondolja Pása, amikor kilép az utcára és becsukja maga mögött a kórházi takarókkal kipárnázott ajtót, valamiféle költségvetés, valamiféle dolgozó. A hó az udvaron rózsaszín és kék, tükröződik benne a lemenő nap és az esti égbolt, mély pórusoktól sötétlik. Szúrós tapintású, márciusi víz illatát árasztja, betakarja a ragacsos, fekete földet, így nem is kell előrejelzés: sokáig fog tartani a tél, lesz idő belerázódni, belefáradni és megszokni. S ha már megszokták, kezdődik valami más. Egyelőre olyan a világ, mint egy hólabda a meleg tenyérben: olvad, csöpög belőle a víz, de egyre hidegebb az ember keze, meleg mozdulatai lassulnak, egyre inkább megdermeszti a fagy. A víz, ha olvad is, továbbra is kegyetlenül hideg, a nap a víz bonyolult tükörrendszerébe merül, senkinek sincs ideje felmelegedni tőle: délután, az állomás fölött úszó, nedves dudálás után rögtön jön a sötétedés, majd egy pillanat alatt szertefoszlik az olvadás, a meleg csalóka érzése.

Pása megkerüli az épületet, gázol a fák közt, a felázott ösvényen. Egész életében egy vasúti munkással osztoztak a házon. A fele az övé volt, a fele Pása szerető családjáé: apjáé, anyjáé, Pásáé, a nővéréé. Olyan tizenöt éve, amikor még együtt laktak, a vasúti munkás felgyújtotta a maga felét. Sikerült eloltaniuk. Újjáépíteni azonban már nem akarta a munkás – kiment az állomásra, felszállt egy keletre tartó vonatra, és örökre eltűnt az életükből. A ház leégett felét egyszerűen elbontották, lemeszelték a falat, és éltek tovább. Kívülről olyan volt a ház, mint egy fél vekni a bolt polcán. Az öreg mindig így vette – egy felet, hogy ne fizessen feleslegesen. És ne maradjon felesleg. Megtanította az állomáson töltött élet.

Hólepte, fekete fák, hegyes ágak a vörös égbolttal a háttérben – a kerítésen túl kezdődik az utca, a szomszédok fehér házai, imitt-amott villanyégők sárga narancsai, gyümölcsösök, kerítések, kémények, melyekből füst száll, mintha fáradt emberek állnának és beszélgetnének a hidegben, és engednék ki a tüdejükből a meleg januári levegőt. Az utcák néptelenek, sehol senki, csak az állomáson koccannak néha egymáshoz a vagonok, fém a fémhez, mintha fémbútorokat tologatna valaki. Ezenkívül délről, a város felől reggeltől kezdve egész nap heves robbanások – hol intenzívebben, hol ritkábban. A visszhang magasan száll a levegőben, télen rosszabb az akusztika, nem igazán lehet érzékelni, honnan jön a lövedék, hová zuhan. Friss levegő, nedves fák illata, feszült csend.

Csak olyankor szokott ilyen csend lenni, amikor mindenki elhallgat és fülel. Pása százig számol, és elindul visszafelé. Tíz. Előző este hat volt. Egy időben. Vajon mit fognak mondani a híradóban?

A konyhában találja az öreget. Lehajolva áll az asztal mellett, pakolja össze a régi sporttáskáját.

– Messzire mész? – kérdezi Pása.

Persze minek kérdezi, világos, hogy a kölyökért indul. Tüntetőleg bedob a táskába pár újságot (hogy lehet már elolvasott újságokat újraolvasni? ez olyan, mint megfejtett keresztrejtvényeket böngészni), a szemüvegét (Pása mindig veszekszik vele a szemüveg miatt – torzítja a képét a vastag lencse, vegyél inkább napszemüveget, tanácsolja az öregnek, úgysem látszik semmi), a nyugdíjas-igazolványát (ha minden jól megy, ingyen utazik), a tengeri kőre emlékeztető, kopott mobilját, egy kimosott zsebkendőt. Az öreg maga mossa és vasalja a zsebkendőit, nem hagyja a lányára, nem akarja. Havonta egyszer odaáll a vasalódeszka elé, és buzgón húzogatja a vasalót a kifakult zsebkendőkön, mintha megrongálódott bankjegyeket szárítana. Pása folyton hoz neki papír zsebkendőt, de az öreg továbbra is textilt használ, régi szokás, még abból az időből, amikor az állomás irodáján dolgozott, és egyszerűen még nem létezett a természetben papír zsebkendő. Igaz, nem papír sem. A mobilt alig tudja használni az öreg, de folyton magánál hordja – törött tok, kopott zöld gomb. Pása tölti fel az egyenlegét, ő nem is tudja, hogyan kell. Most gondosan összekészít mindent, matat a táskában, sértetten hallgat; egyre nehezebb vele, semmiről sem lehet beszélni, szíre-szóra megsértődik, mint egy gyerek. Pása a tűzhelyhez lép, egyenesen a teáskannából iszik. Nyáron kiszáradtak a kutak, jobb nem inni a csapból jövő vizet: ki tudja, mi úszkál a csövekben. Ezért forralják a vizet, kerülik a tározókat. Az öreg nem szól, a zsebében kotorászik.

– Jól van – mondja Pása –, elmegyek, elhozom.

De az öreg nem adja fel olyan könnyen. Kivesz egy újságot, kinyitja, becsukja, négyrét hajtja, visszadugja a táskába. Száraz, sárga ujjai idegesen gyűrögetik az újságpapírt, nem is néz Pására, az asztal fölé görnyed, bizonyítani akar valamit, harcban áll az egész világgal.

– Hallod? – mondja Pása. – Megyek, elhozom.

– Nem kell – feleli az öreg.

– Mondom, elhozom – ismétli kissé idegesen Pása.

Az öreg tüntetőleg kiveszi az újságot, és kimegy. Felrántja a nappali ajtaját – a tévé lágy fényének sávja a sötét folyosóra vetül. Majd hirtelen becsukja maga mögött, mintha bezárkózna egy üres jégszekrénybe.

Első nap

Hosszú és mozdulatlan a januári reggel, mint a sor a kórházban. A konyhában reggeli hideg, az ablakban palaszürke félhomály. Pása a tűzhelyhez lép, rögtön megérzi az édeskés gázszagot. Elválaszthatatlan ez a szag a friss, reggeli ébredéstől. Mindennap, munkába készülve, miután bedobta az aktatáskába a diákok füzeteit és a tankönyveket, kimenni a konyhába, belélegezni az édes gázszagot, inni egy erős teát, majszolni hozzá egy kis fekete kenyeret, győzködni magát, hogy jutott valamire az életben, s miután meggyőzte, rohanni a munkába. Végigkíséri az életét ez a szag, étvágya sincs, ha történetesen nem otthon ébred, hiányzik az otthoni tűzhely és az égett platni szaga. Pása kinéz az ablakon, bámulja a fekete havat és a fekete eget, megrázza a fejét, próbál magához térni. Reggel hat óra, január, hétfő, egy újabb munka nélküli nap.

Füzeteket vesz le az ablakpárkányról, beléjük lapoz, de rögtön visszateszi őket, feláll, végigmegy az előszobán, benéz a nappaliba. Az öreg a fotelben alszik, a képernyőn egy vérben úszó alak kiabál feléje, de hiába, az öreg még éjszaka levette a hangot, most nem éred el, bárhogy kiabálsz. Pása egy pillanatra megáll, nézi a vért. A kiabáló tekintete is Pására siklik, s már neki kiáltja: ne kapcsold ki, hallgass végig, fontos, téged is érint! Pása azonban gyorsan megkeresi a távirányítót, a nagy, piros gombbal kinyomja, mint a pasztát a tubusból, az asztalra dobja a távirányítót, és kimegy, óvatosan, hogy fel ne ébressze az öreget, becsukva maga mögött az ajtót. Az ajtó viszont riasztóan nyikorog a reggeli félhomályban, a nappaliban alvó öreg rögtön felébred, megkeresi a távirányítót, és szó nélkül bekapcsolja a tévét, amiben valami szörnyűség folyik, valami, ami mindenkit érint. De Pása már rohan, mindjárt kiér az állomásra.

✻ ✻ ✻

Valami nem stimmel, gondolja, itt valami nem stimmel. Sehol egy lélek, néma csend. Még mozdonyokat sem hallani. Árusok sincsenek. A sötétkék hó vizet ereszt, a hőmérséklet majdnem fagypont feletti, de felhős az ég, pára lebeg a levegőben, amely időnként alig érezhető esőbe megy át, odébb a síneken köd ül, s a ködben sem hangokat, sem lépéseket nem hallani. Korán van még, gondolja idegesen Pása, csak korán van. Délen is, ahol a város kezdődik, gyanús csend honol, semmi robbanás, semmi felszaggatott levegő. A sarok mögül kigördül a busz. Pása megkönnyebbülten sóhajt fel: működik a közlekedés, minden rendben. Csak korán van.

Köszön a sofőrnek, aki félénken behúzza a fejét a bőrdzsekije gallérjába. Végigmegy az üres buszon, leül a bal oldali ablakhoz. Aztán nem bírja ki, átül a jobb oldalra. A sofőr mindezt éberen figyeli a visszapillantó tükörből, mintha félne, hogy elmulaszt valami fontosat. Amikor Pása elkapja a tekintetét, elfordul, beindítja a motort, meghúzza a sebességváltót. Sértetten csikorog a vas, a busz elindul, a sofőr tiszteletkört tesz az üres ködben, maguk mögött hagyják az állomást. Halottakat szoktak ilyen busszal szállítani, gondolja valamiért Pása. Speciális busz, fekete csíkkal az oldalán. Vajon van benne hely utasoknak? Vagy a koporsóra kell ülnie az özvegynek? És hol kötök ki én ezzel a halottaskocsival?

A busz keresztez egy néptelen utcát, majd egy másikat. Most jön az utcai piac, ahol nyugdíjas asszonyok mindennap valami fagyott cuccot árulnak. A busz lekanyarodik, de sehol egy nyugdíjas vagy járókelő. Pása már látja, tényleg nem stimmel valami, valami történt, mégis úgy tesz, mintha minden rendben lenne. Csak semmi pánik. A sofőr gondosan elfordítja a tekintetét, miközben vezeti a halottaskocsit a ködön és vízen át. Meg kellett volna nézni a híradót vagy valamit, idegeskedik Pása. Ami a legfurcsább: síri csend, ezek után a napok után, amikor délen, a város fölött olyan volt az égbolt, mint a hevített betonacél. Csendes és néptelen minden, mintha mindenki felszállt volna az éjszakai vonatra, és elutazott volna. Csak Pása és a sofőr maradtak, de ők is elrobognak két homokra épült toronyház mellett, elhagyják az autótelepet, és kihajtanak a településről. Hosszú nyárfasor vezet az országúthoz, a fák úgy kukucskálnak ki a ködből, mint a gyerekek az apjuk válla fölött. Valahol fent már kúszik a nap, nem látni, de érezni. Semmi egyéb nem érződik. Pása figyelmesen fürkészi a vizes tájat, próbál rájönni, mit mulasztott el, mit magyarázott neki a vérben úszó alak a tévében. A sofőr óvatosan kerülgeti a hideg kátyúkat, kiér az országútra, jobbra fordul. A busz begördül a megállóba, meg szokott állni, itt mindig felszáll valaki. Ma azonban, úgy tűnik, nem. A sofőr, alighanem megszokásból, áll egy ideig, anélkül hogy becsukná az ajtót, aztán Pására néz, mintha engedélyt kérne tőle, az ajtó záródik, a busz indul tovább, gyorsít, és egyenesen az ellenőrző ponthoz gurul.

– Anyád – csak ennyit mond a sofőr.

Az ellenőrző pont tele katonákkal – állnak a betontorlaszok mögött, rongyos állami zászlók alatt, némán néznek a város felé. Hányszor hajtott át itt az utóbbi fél évben, azóta, hogy rövid, kegyetlen harcok után visszatért ide az államhatalom? A városba indulva, vagy hazafelé, az állomásra tartva, minden alkalommal számítani kellett iratellenőrzésre, más szóval kellemetlenségre. Bár Pását általában szó nélkül átengedték, nem kérdeztek semmit – helyi lakos, a papírjaival minden rendben, az államnak nincs baja vele. Pása megszokta a közönyös pillantásokat, a rendfenntartók gépies mozdulatait, a fekete körmöket, azt, hogy oda kell adni a személyit a bejelentett lakcímmel, és várni, amíg a hazád megint ellenőrzi, hogy törvénytisztelő polgár vagy-e. A katonák némán visszaadták az iratokat, Pása zsebre vágta a személyit, közben igyekezett kerülni a tekinteteket. Az állami zászlókat rongyosra mosta az eső, a színek kifakultak, feloldódtak az őszi levegőben, mint a hó a meleg vízben.

Pása néz ki az ablakon, látja, hogy elhúz mellettük egy sötét vasakkal megrakott dzsip. Három géppisztolyos ugrik ki belőle. A menetrend szerinti hullaszállítóval mit sem törődve rohannak az elöl összeverődő tömeg felé. A katonák állnak, kiabálnak, kapkodják ki egymás kezéből a távcsövet, nézik az országutat maguk előtt, meresztik füsttől és álmatlanságtól kivörösödött, mélyen karikás szemüket. Az út azonban néptelen, annyira, hogy az már ijesztő. Máskor szünet nélkül járnak rajta. Noha már jó ideje szinte teljesen körbe van zárva a város, és folyamatosan szorul körülötte a gyűrű, így is állandóan özönlöttek a városba és vissza ezen az egyetlen úton. Főleg katonák, akik lőszert szállítottak a városba, vagy önkéntesek, akik szintén megállás nélkül vittek innen, északról, a békés területről az ostromlott városba mindenféle felesleges cuccokat, például meleg ruhát vagy megfázás elleni gyógyszert. Kinek kell megfázás elleni gyógyszer egy városban, amelyet nehéztüzérséggel lőnek, és mindjárt fel kell adni? De ez nem tartott vissza senkit, továbbra is egész konvojok igyekeztek az anyaországból a körbekerített területre, olykor előre megjósolható módon tűz alá kerülve. Holott egyértelmű volt: fel fogják adni a várost, az állami hadseregnek Pása hazájának zászlajával együtt távoznia kell, a frontvonal pedig, így vagy úgy, északra, az állomáshoz tolódik, vagyis a halál is tíz kilométerrel közelebb kerül. De kit izgatott? Civilek is vállalták a kockázatot, és száguldottak a repedezett aszfalton a városba. A katonák próbálták lebeszélni őket, de errefelé senki sem bízott különösebben a katonákban, mindenki azt képzelte magáról, hogy ő a legokosabb. Így hát tülekedtek az aknavetők elé holmi nyugdíjpénztári igazolásért. Tényleg, ha választani kell a halál és a bürokrácia között, néha jobb a halált választani. A katonák dühöngtek, néha lezárták az utat, de amint alábbhagyott az ágyúzás, újra állt a sor az ellenőrző pont előtt. Kénytelenek voltak átengedni az embereket.

Most meg néptelen az út. Úgy látszik, tényleg valami borzalmas dolog történik a városban, ami még a kisbuszokat és a spekulánsokat is megállásra készteti. S a kialvatlanságtól és reménytelenségtől dühös, borotválatlan férfiak tömege áll a betontorlaszok és szögesdrótok között, mindenki kiabál mindenkivel, és a másikra zúdítja a dühét. Egy vékony, magas katona kiválik a tömegből, és a buszuk felé tart; túlméretezett sisakja alatt ájult szempár, ájult és tágra nyílt, alighanem a félelemtől – előrenyújtja a karját, jelezve, állj, ne mozdulj. Pedig amúgy sem mozdulnak – dermedten, lélegzet-visszafojtva állnak. A buszban hirtelen annyi hely lesz, és úgy megritkul a levegő, hogy akárhogy kapkodsz utána, alig kapsz. A katona odalép az ajtóhoz, és tenyerével hangosan ráver a fémburkolatra. A busz kong, mint egy elsüllyedt tengeralattjáró, a sofőr kissé hirtelen kinyitja az ajtót.

– Hova, bazmeg? – kiált rá a katona, és görnyedten felszáll a buszra. Kénytelen lehajolni, a szemébe csúszik a sisak; Pásának olyan érzése van, mintha ismerné őt, bár honnan, honnan?, gondolja magában. A katona gyanakodva nézi, odalép hozzá, megigazítja a sisakját, a kezével megtörli a szemét, és Pása arcába üvölti:

– Iratokat! Iratokat, bazmeg!

Pása a zsebében kotorászik, hirtelen annyi zsebe lesz, hogy eltéved bennük, de nem talál semmit. Mindenféle szemetet húz elő: egy csomag nedves törlőkendőt, amivel reggel a cipőjét szokta megtörölni a suliban, kinyomtatott órai témákat, egy értesítőt, hogy be kell mennie a postára elhozni egy csomagot. Igen, igen, gondolja Pása, és ijedten néz a katona arcába, el kell hozni a csomagot – a csomag, a csomag! Elfelejtette, gondolja magában, és egyszeriben vizes és hideg lesz a bőre, mintha őt törölték volna le a nedves törlőkendővel.

– Mi lesz már? – kiáltja fölébe hajolva a katona.

S ami a lényeg: Pása egyáltalán nem vágja, milyen nyelven beszél. Tudniillik olyan szaggatottan törnek elő belőle a szavak, hogy sem a hanglejtést, sem az akcentust nem érezni rajtuk; csak kiordít valamit, mintha egy náthát köhögne ki. Államnyelven kellene beszélnie, esik pánikba Pása, egy hónapja egy zsitomiri egység állt itt, még röhögtek is, hogy Pása ide-oda siklik a két nyelv között. Ők azok, vagy sem?, vívódik lázasan Pása, és a tágra nyílt szemekbe néz, amelyekben tükröződik egész ijedsége.

– Elfelejtettem – feleli Pása.

– Mi van?

A katona nem hisz a fülének.

A sofőr felpattan, nem tudja, mi legyen, meneküljön, vagy maradjon egy helyben? Pása sem tudja, mi legyen – hogy lehet?, jár az agya, hogy lehet?

Egyszer csak kiabálni kezd valaki odakint, olyan élesen, hosszan, hogy a katona összerezzen, megfordul, és lerohan a buszról, odébb lökve a sofőrt. Az az ülésre esik, de gyorsan felpattan, és leugrik a katona után. Pása is leugrik, mindhárman szaladnak a tömeghez, amely hirtelen elhallgat és szétválik. Ekkor délről, a látóhatár mögül, az ostrom által elvágott városból, mint egy láthatatlan léggödörből özönleni kezdenek az emberek. Nehézkesen felbukkannak a horizonton, egyesével, kettesével, egész csapatokban, és feléjük, a némán álló és várakozó tömeg felé tartanak. Még alig látszanak ott, a látóhatáron, nőnek-növekednek, mint délután az árnyék. Már senki sem néz a távcsőbe, senki sem kiabál, mintha félnének, hogy elijesztik a menetet, amely, immár több száz méter hosszan elnyúlva, lassan betölti az országutat. A férfiak kimérten lépkednek, mintha nem sietnének sehová, bár rögtön világossá válik: egyszerűen nem bírnak gyorsabban menni, túlságosan kimerültek, túl nehéz megtenniük ezt az utolsó néhány száz métert. De menni kell, hát mennek, nem állnak meg, egyre közelednek, lépkednek a zászlójuk felé, úgy kapaszkodnak fel a völgyből az ellenőrző ponthoz, mintha utasok lennének, akiket érvényes jegy hiányában leszállítottak a távolsági buszról. Gyorsulni látszik az idő, annyira pillanatok alatt történik minden, hogy senki sem tud megijedni vagy örülni. Az elsők mindjárt elérik a lefestett betontorlaszokat, miközben amott, a látóhatáron egyre többen tűnnek fel, ők is lefelé ereszkednek, északra, az övéik felé tartanak. Minél közelebb érnek, annál tisztábban látszik az arcuk, annál nagyobb lesz a csend. Mert már látni az érkezők szemét, és semmi jó nem látszik benne – csak a kimerültség és a fagy. Olyan hideg a leheletük, hogy nem is látszik a párája. Kosztól fekete arcok, szemek világító fehérje. Sisakok, fekete, rongyos sapkák. Téglaportól szürke sálak a nyakak köré tekerve. Fegyverek, derékszíjak, üres zsebek, zsák a vállon, gépolajtól fekete kezek, téglatörmeléktől és felázott feketeföldtől koszos cipők. Az elsők, akik már közelednek, az arcukba néznek, szemrehányóan, bizalmatlanul, mintha mindenki, aki itt áll és várja őket, bűnös lenne valamiben, mintha fordítva kellene történnie az egésznek: az érkezőknek kellene itt állniuk az alacsony januári égbolt alatt, és nézniük dél felé, a látóhatáron túlra, ahol nincs más, csak mocsok és halál. Az első most eléri az erődítményt, hirtelen a magasba löki az öklét, és kiabálni kezd, mintha az isteneket szidná a rossz viselkedésük miatt. Káromkodik, fenyegetőzik, dühbe gurul, csorognak a könnyei, amitől kicsit tisztább lesz az arca. A tömeg még jobban szétválik, az érkezők keverednek az ácsorgókkal, ahogy a piszkos folyóvíz keveredik az áttetsző tengerrel. A tömeg már nem fér el a hideg betontömbök között; az elsőnek érkezett továbbra is áll a sokadalom közepén, és teli torokból ordít valamit az igazságtalanságról meg a bosszúról, arról, hogy feladták a várost, elhagyták, az összes lakosával együtt, idegen kézre adták, nem tudták tartani, visszavonultak, kimásztak a csapdából. Annak jó, aki kimászott, de mi lesz azzal, aki ott maradt a szétlőtt városban? Mi lesz vele? Ki fogja kihozni? Miért jöttünk el, kiabál anélkül, hogy leeresztené az öklét, miért menekültünk el, miért hagytuk el a várost? Hogy lehet ez? Ki fog felelni ezért? Olezsa, kiabálja, a társam, Olezsa, arra sem maradt időm, hogy eltemessem, hogy kivonszoljam a hóba, ott fekszik megégve a benzinkúton. Kinek hagytam ott? Ki fogja kivonszolni? Ki?, kiabál, és öklével fenyegeti az esőfelhőt. Mígnem egy később érkező utat törve mellette egyszerűen fejbe vágja: fogd be, nélküled is van elég bajunk. S most hirtelen mindenki beszélni kezd: valaki kérdez, valaki válaszol, valakit melegedni cipelnek, valakit régi, égett takaróba csavarnak. Ekkor váratlanul egy másik csapat érkezik az ellenőrző ponthoz, vállukon hordágyat cipelnek; a hordágyon egy olyan szakadt, véres alak fekszik, hogy Pása csak elfordítja a fejét; egy tiszt kiabál, hogy hívjanak mentőt, persze miféle mentőről lehet itt szó? Akiknek több erejük van, átveszik a hordágyat, és a buszhoz cipelik, gyorsan, kiabálnak a sofőrnek, indítson, vigye az állomásra! Talán ez a legjobb megoldás, gondolja Pása – most rögtön hazamenni, tesz is egy lépést a busz felé, de már egy katona áll az ajtóban, és hátra sem nézve félrelöki Pását, aki csak nézi, ahogy óvatosan beadják a hordágyat, észreveszi az összetapadt hajat és a csontok cukorfehérségét, mintha felvágnának egy görögdinnyét, kifordítva édes belsejét, észreveszi a törött kezet, amely a hordágyba kapaszkodik, olyan erősen, mintha az életbe kapaszkodna.

A busz próbál megfordulni, de hömpölyög körülötte a tömeg, mindenki kiabál és útba áll, útba áll és kiabál, de főleg kiabál, hogy ne álljanak útba. Végül valaki parancsot ad, a tömeg megmozdul és félrehúzódik, a busz megfordul, és eltűnik a torlasz sarka mögött. Pását leszorították az útpadkára, tehetetlenül próbál visszajutni, valaki megszólítja a háta mögött, adj egy cigit, mondja egy sisak nélküli, ezüstös, piszkos hajú katona. Nincs cigim, feleli Pása. Akkor mid van?, akaszkodik rá a katona, Pása gépiesen a zsebébe nyúl, és előhúzza a személyijét.

✻ ✻ ✻

Tartalom

Első nap

Második nap

Harmadik nap

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Kontrollszerkesztő Mihályi Zsuzsa
Felelős szerkesztő Schmal Alexandra
Korrektor Tomka Eszter
Borító Visnyai Zoltán
Műszaki vezető Takács Klári
Művészeti vezető Pintér József

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2023
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 144 365 3

Felhasznált betűtípusok:
Noto Serif – SIL OFL