Fordította

Békési József

A fordítás alapjául szolgáló mű:

C. J. Tudor The Burning Girls

Copyright © 2021 BETTY & BETTY LTD

All rights reserved.

Borítófotó © Bela Molnar

Borító © Lee Motley // MJ

Hungarian translation © Békési József, 2023

© Next21 Kiadó, 2023

ISBN 978 615 641 488 5

Next21 Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Szerkesztette Tegyi Tímea

Előkészítés Tomka Eszter

Ebook Hársfai László

Korrektúra Spirk Ildikó

Neilnek, Bettynek és Dorisnak.

A magasnak, az aranyosnak és a szőrösnek.

Lányok a máglyán

A Wikipédiából, a szabad enciklopédiából:

A vesszőkből font babák egy kis sussexi falu, Chapel Croft jellegzetességei. A babákat a sussexi mártírok emlékére készítik – a falu nyolc lakóját Mária királynő, a protestánsok üldözésekor küldték máglyára. A mártírok között két fiatal lány volt. A Lányokat a máglyán minden évben, a haláluk évfordulóján rendezett ünnepségen gyújtják meg.

Előhang

Miféle ember vagyok?

Mostanában sokszor feltette magának a kérdést.

Isten embere vagyok. Az Ő szolgája. Az Ő akaratát teljesítem.

De elég ez?

Rámeredt a kicsi, meszelt házra. A vörös cseréptető és a falakra felkúszó, élénkbordó iszalag fürdött a késő nyári napsütés utolsó sugaraiban. A fák ágain madarak csicseregtek. A bokrok között méhek zümmögtek lustán.

Itt lakik a gonosz. Itt, a legártatlanabb helyen.

Lassan végigment a rövid ösvényen. A félelemtől görcsbe rándult a gyomra. Szinte fizikai fájdalom szorította össze a beleit. Az ajtóhoz érve felemelte a kezét, de az kinyílt, mielőtt kopoghatott volna.

– Ó, hála istennek! Köszönet az Úrnak, amiért eljött!

Az anya meggörnyedve állt az ajtóban. Sima, barna haja a fejbőrére lapult. A szeme vörös volt, a bőre szürke és ráncos.

Ilyen az, amikor a Sátán beköltözik az otthonodba.

Belépett. A ház bűzlött. Savanyúan, koszosan. Hogy juthatott idáig? Felnézett a lépcsőn. A tetején megülő sötétség mintha puszta rosszindulatból sűrűsödött volna össze. Megtámaszkodott a korlátoszlopon. A lába nem akart mozdulni. Szorosan lehunyta a szemét, vett egy nagy levegőt.

– Atyám?

Isten embere vagyok.

– Mutasd meg!

Elindult felfelé. A lépcső végéből csak három ajtó nyílt. Az egyik mögül egy mocskos inget és rövidnadrágot viselő, megnyúlt arcú fiú nézett ki. Ahogy a feketébe öltözött alak közelebb ért, a fiú becsukta az ajtót.

A pap benyitott a szomszédos ajtón. A meleg és a szag szinte mellbe vágta. Szájára szorított kézzel próbálta visszafojtani öklendezését.

Az ágyat vér és különféle testnedvek foltjai szennyezték be. Az ágylábakra köteleket rögzítettek, amelyek most ernyedten lógtak. A matrac közepén egy nagy bőrtáska hevert kinyitva. Erős szíjak tartották a helyükön a benne lévő tárgyakat: egy súlyos feszületet, egy Bibliát, szenteltvizet és muszlinkendőket.

Két tárgy hiányzott. A padlón hevertek. Egy szike és egy hosszú, fűrészes élű kés. Mind a kettőt vér borította. A holttest körül még több vér gyűlt tócsába, mint egy sötétrubin színű köntös.

A pap nyelt egy nagyot, olyan száraznak érezte a száját, mint a nyári mezőket.

– Te jó ég… mi történt itt?

– Én megmondtam. Én megmondtam, hogy az ördög…

– Elég!

Megpillantott valamit az éjjeliszekrényen. Odalépett. Egy kis fekete doboz. Egy pillanatig rámeredt, majd odafordult az ajtóban tétovázó anyához. A nő a kezét tördelte és esdekelve nézett rá.

– Mit csináljunk?

Csináljunk. Mert ő is benne volt.

Visszanézett a padlón heverő véres, megcsonkított holttestre.

Miféle ember vagyok?

– Hozz rongyokat és tisztítószert! Azonnal.

Weldon Herald

1990. május 24., csütörtök

Eltűnt lányok

A rendőrség a lakosság segítségét kéri két eltűnt sussexi kamasz lány, Merry Lane és Joy Harris ügyében. A két tizenöt éves lány feltehetőleg együtt szökött meg otthonából. Joyt utoljára a henfieldi buszmegállóban látták május 12-én este. Merry a családja Chapel Croft-i házából tűnt el egy héttel később, május 19-én, búcsúüzenetet is hagyva.

A rendőrség jelenleg nem hozza összefüggésbe bűncselekménnyel az eltűnésüket, de aggódik a lányok jólléte miatt, és arra kéri őket, hogy lépjenek kapcsolatba a családjukkal.

Nem lesz semmi baj. A szüleitek aggódnak. Csak tudni akarják, hogy jól vagytok. Bármikor hazajöhettek.

Joy karcsú, körülbelül öt láb öt hüvelyk magas, hosszú, világosszőke hajjal, finom arcvonásokkal. Utoljára rózsaszín pólóban, kőmosott farmerben és Dunlop Green Flash edzőcipőben látták.

Merry vékony, öt láb hét hüvelyk magas, rövid, barna hajú. Utoljára bő, szürke pulóvert, farmert és fekete fürdőpapucsot viselt.

Aki látta valamelyik lányt, hívja a weldoni rendőrséget a 01323 456723 számon, vagy a Crimestopperst a 0800 555 111-en!

Egy

– Sajnálatosan alakult a helyzet.

John Durkin püspök jóindulatúan mosolyog.

Biztos vagyok benne, hogy John Durkin püspök mindent jóindulatúan csinál, még a szarást is.

Az észak-nottsi egyházmegye valaha volt legfiatalabb püspöke képzett szónok, több elismert teológiai értekezés szerzője, és meglepne, ha legalább nem próbált volna meg vízen járni.

És mindemellett egy pöcs.

Tudom, hogy az. A munkatársai is tudják. A beosztottjai is tudják. Szerintem a lelke mélyén ő is tudja.

Sajnos ezt senki sem fogja a szemébe mondani. Én biztosan nem. Ma nem. Addig nem, amíg a sima, manikűrözött kezében tartja az állásom, a lakásom, a jövőm.

– Egy ilyen ügy megingathatja a közösség hitét – folytatja.

– Nem inogtak meg. Dühösek és szomorúak. De nem fogom hagyni, hogy ez mindent tönkretegyen, amit elértünk. Nem fogom magára hagyni az embereket most, amikor a legnagyobb szükségük van rám.

– De valóban szükségük van magára? Alig járnak templomba. Lemondják a hittanórákat. Úgy hallottam, lehet, hogy a gyerekcsoport átmegy egy másik templomba.

– Ez a rendőrség és a bűnügyi helyszínt lezáró szalag miatt van. Ez a közösség nem szereti a rendőröket.

– Értem, de…

Nem, nem érti. Durkin legfeljebb akkor jár a belváros közelében, amikor a sofőrje rossz helyen fordul be, úton a privát edzőterméhez.

– Biztos vagyok benne, hogy ez csak átmenetileg van így. Vissza tudom nyerni a bizalmukat.

Nem teszem hozzá, hogy vissza is kell nyernem. Hibát követtem el, és jóvá kell tennem.

– Szóval most már csodákra is képes? – Mielőtt válaszolhatnék vagy vitatkozhatnék, Durkin simán folytatja: – Nézze, Jack, tudom, hogy azt tette, amit a legjobbnak tartott, de most túl közel került.

Mereven hátradőlök a székemen, és leküzdöm a késztetést, hogy karba fonjam a kezem, mint egy duzzogó kamasz.

– Azt hittem, ez a dolgunk. Szoros kapcsolatot ápolni a közösséggel.

– Az a dolgunk, hogy megóvjuk az egyház jó hírét. Embert próbáló idők ezek. Az egyház mindenfelé gyengül. Egyre kevesebben járnak templomba. A negatív sajtó nélkül is szélmalomharcot vívunk.

Pontosan ez az, ami a leginkább aggasztja Durkint. Az újságok. A píár. Az egyháznak a legjobb időkben sincs jó sajtója, és most tényleg elcsesztem a dolgokat. Azzal, hogy megpróbáltam megmenteni egy kislányt, de ehelyett megbélyegeztem.

– Szóval, mi legyen? Akarja, hogy lemondjak?

– Egyáltalán nem. Kár lenne, ha egy ilyen kaliberű ember eltávozna. – Összetámasztja a két keze ujjhegyeit. Tényleg. – És rosszul is festene. A bűnösség beismerése lenne. Alaposan meg kell fontolnunk, mi legyen a következő lépésünk.

Abban biztos vagyok. Különös tekintettel arra, hogy a kinevezésem az ő ötlete volt. Én vagyok a díjnyertes kiállítási kutyája. És jól is dolgoztam, ismét a közösség központjává tettem az elhagyatott belvárosi templomot.

Amíg nem jött Ruby.

– Tehát mit javasol?

– Áthelyezést. Egy időre, valami olyan helyre, ami kevésbé van szem előtt. Sussexben egy kis templom hirtelen pap nélkül találta magát. Chapel Croft. Szükségük van egy ideiglenes lelkészre, amíg megválasztják az utódját.

Rámeredek, és úgy érzem, mintha kirántották volna a lábam alól a talajt.

– Sajnálom, de ez nem lehetséges. A lányom jövőre érettségizik. Nem költözhetek el vele az ország másik végébe.

– Már megegyeztem az áthelyezéséről Gordon püspökkel a weldoni egyházmegyéből.

– Hogy mi? Hogyan? Egyáltalán meghirdették az állást? Biztos, hogy van egy alkalmas helyi jelölt…

– Beszélgettünk – int elutasítóan. – Felmerült a maga neve. Megemlítette az üresedést. Mindenki jól jár.

És Durkin több zsinórt tud egyszerre rángatni, mint az a rohadt Gepetto.

– Próbálja meg a dolog jó oldalát nézni – mondja. – Gyönyörű vidék. Friss levegő, zöld mezők. Egy kicsi, biztonságos közösség. Még jól is jöhet magának és Flónak.

– Azt hiszem, tudom, mi a legjobb nekem és a lányomnak. A válaszom: nem.

– Akkor játsszunk nyílt lapokkal, Jack! – A szemembe néz. – Ez nem egy kibaszott kérés.

Durkin okkal az egyházmegye legfiatalabb püspöke, és ennek az oknak semmi köze a jóindulathoz.

– Értettem – szorul ökölbe a kezem az ölemben.

– Remek. Jövő héten kezd. Csomagoljon!

Kettő

– Krisztusom!

– Isten nevét hiába…

– Tudom, tudom, de… – Flo a fejét rázza. – Micsoda pöcegödör!

Igaza van. Megállok a kocsival, és felnézek az új otthonunkra. Na jó, spirituális otthonunkra. Az igazi otthonunk a szomszédban van: egy kis ház, ami csinos is lehetne, ha nem lenne ijesztően leromlott állapotban. Úgy néz ki, mint ami lassan, csendesen, tégláról téglára el akar dőlni.

Maga a kápolna kicsi, szögletes és piszkosfehér. Nem nagyon látszik az imádat helyének. Nincs magasba törő teteje, rajta kereszttel, nincsenek ólomüveges ablakai. Négy hétköznapi ablak néz az utcára: kettő fent, kettő lent. A felső kettő között óra, körülötte cikornyás felirat:

„Jól használjátok fel az időt, mert rossz napokat élünk!”{1}

Szép. Sajnos néhány betű kikopott, ezért a mondat első fele így szól: „Jól használjátok fel őt”, akárkiről legyen is szó.

Kiszállok a kocsiból. A párás levegő azonnal a bőrömhöz tapasztja a ruhám redőit. Körös-körül semmi, csak mezők. Maga a falu körülbelül két tucat házból, egy kocsmából, egy vegyesboltból és a községházából áll. Nem hallatszik más zaj, csak madárcsivitelés, és időnként méhzümmögés. Azonnal ideges leszek tőle.

– Oké – mondom, próbálva pozitív hangot megütni, leplezve a borzadályt, ami eltölt. – Menjünk, nézzünk körül odabent!

– Nem azt nézzük meg inkább, ahol lakni fogunk? – kérdezi Flo.

– Előbb Isten házát. Aztán a gyermekeiét.

A szemét forgatja. Amivel azt üzeni, hogy lehetetlenül hülye és fárasztó vagyok. A kamaszok rengeteg mindent el tudnak mondani szemforgatással. Ami jól is van így, tekintve, hogy az orális kommunikációjuk mintha kőfalnak ütközne, amikor betöltik a tizenötöt.

– Mellesleg – teszem hozzá – a bútoraink még mindig ott vesztegelnek az M25-ön, a dugóban. A kápolnában legalább vannak padok.

Becsapja a kocsiajtót, és duzzogva utánam csoszog. Rápillantok: sötétbarna haj szabálytalan bubifrizurába vágva, orrkarika (keményen megharcolt érte az iskolában, de ki kell vennie), és egy súlyos Nikon fényképezőgép, amely szinte állandóan a nyakában lóg. Gyakran megfordul a fejemben, hogy a lányom tökéletesen el tudná játszani Winona Ryder szerepét a Kísértethistória remake-jében.

Az úttól hosszú ösvény vezet fel a kápolnához. Közvetlenül a kapu előtt ütött-kopott fém postaláda áll. Azt mondták, ha senki nincs itt, amikor megérkezünk, abban találom a kulcsokat. Felnyitom, bedugom a kezem, és… bingó! Két kopott, ezüstszínű kulcsot húzok ki, biztos a házhoz tartoznak, meg egy nehéz vaskulcsot, amely úgy néz ki, mint egy Tolkien-fantasy kelléke. Gondolom, ez a kápolna kulcsa.

– Nos, legalább be tudunk menni – mondom.

– Jaj! – szólal meg halálra váltan Flo.

Nem foglalkozom vele, benyitok a kapun. Az ösvény meredek és hepehupás. Kétoldalt megdőlt sírkövek meredeznek a magasra nőtt fűben. Balra egy magasabb síremlék áll. Egy kopár, szürke obeliszk. A tövénél száraz virágcsokrok. Jobban megnézve nem virágcsokrok, hanem kicsi, vesszőből font babák.

– Azok mik? – kérdezi Flo, és már nyúl is a fényképezőgépért.

– Lányok a máglyán – vágom rá automatikusan.

Leguggol, hogy lekapja őket a Nikonnal.

– Amolyan falusi hagyomány – mondom. – A neten olvastam róla. A sussexi mártírok emlékére csinálják őket.

– Hogy kiknek az emlékére?

– A falu lakói, akiket Mária királynő alatt, a protestánsüldözések idején megégettek. Két fiatal lányt öltek meg itt, a kápolna előtt.

Feláll, elfintorodik.

– És az emberek para vesszőbabákat csinálnak az emlékükre?

– És a haláluk évfordulóján elégetik őket.

– Ez annyira Blair Witch-es.

– Üdvözöllek vidéken. – Még egyszer megvetően rápillantok a vesszőbabákra, miközben ellépek mellettük. – Az „érdekes” hagyományok földjén.

Flo előveszi a telefonját, és készít még néhány felvételt, gondolom azért, hogy elküldje őket a nottinghami barátainak – Nézzétek, miket csinálnak ezek az őrült parasztok! –, aztán utánam jön.

Odaérünk a kápolna ajtajához, és bedugom a vaskulcsot a zárba. Egy kicsit nehezen mozdul, erősen meg kell nyomnom, hogy elforduljon. Az ajtó nyikorogva kitárul. Szabályosan nyikorog, mint valami hangeffektus egy horrorfilmben. Beljebb lököm.

Éles ellentétben az augusztusi napsütéssel, a kápolnában sötét van. Kell néhány pillanat a szememnek, hogy alkalmazkodjon. A mocskos ablakokon át beszűrődik némi fény, megvilágítva a levegőben táncoló, sűrű porfelhőket.

Az épület elrendezése szokatlan: kis főhajó, éppen csak annyi hellyel, hogy elférjen fél tucat padsor a központi oltár előtt. Kétoldalt keskeny falépcsők vezetnek fel a karzatra, ahol további padok sorakoznak, mint egy kis színházban vagy arénában. Kíváncsi lennék, hogy kapott ez tűzvédelmi engedélyt.

Az egész helynek áporodott, állott szaga van, ami elég furcsa, tekintettel arra, hogy néhány héttel ezelőttig rendszeresen használták. Ráadásul egyszerre fullasztó és hideg, mint minden kápolna és templom.

Észreveszem, hogy a főhajó végén egy kis térséget sárga szalagokkal kerítettek el. Az egyiken hevenyészett tábla lóg:

Vigyázat! Egyenetlen padló. Meglazult padlólapok.

– Visszaszívom – szólal meg Flo. – Totális és mélységes pöcegödör.

– Lehetne rosszabb is.

– Hogyan?

– Szú, penész, bogarak?

– Kint leszek. – Sarkon fordul, és kicsörtet az épületből.

Nem megyek utána. Hadd higgadjon le egy kicsit! Én nem sok mindennel vigasztalhatnám. Elszakítottam a várostól, amelyet szeret, az iskolától, ahova beilleszkedett, és elrángattam egy olyan helyre, ami semmit nem kínál, csak a mezőket és a tehénszar aromáját. Nem kis munka lesz elnyerni a megbocsátását.

Rámeredek a faoltárra.

– Mit keresek itt, Uram?

– Segíthetek valamiben?

Megpördülök.

Egy férfi áll mögöttem. Sovány és sápadt, krétafehér arcát kihangsúlyozza hátrafésült, olajos fekete haja. A meleg idő ellenére sötét öltönyt visel gallértalan szürke inge fölött. Úgy néz ki, mint egy vámpír, aki épp a dzsesszklubba készül.

– Bocsánat, eddig még soha nem kaptam egyenes választ. – Mosolyogva kezet nyújtok. – Jack vagyok.

Továbbra is gyanakodva méreget.

– Én a templom gondnoka vagyok. Hogy jutott be?

Ekkor jövök rá. Nem viselem a galléromat, neki meg biztos csak annyit mondtak, hogy „Brooks tiszteletes” ma érkezik. Persze rám kereshetett volna a neten, dehát úgy fest, mint aki még mindig tintát és lúdtollat használ.

– Bocsánat. Jack Brooks. Brooks tiszteletes.

A szeme kicsit tágra nyílik. Alig észrevehető pír önti el az arcát. Elismerem, a nevem sokszor okoz értetlenséget. Elismerem, élvezem.

– Ó, te jó ég! Nagyon sajnálom. Én csak…

– Nem erre számított.

– Nem.

– Magasabbra, karcsúbbra, szebbre?

Aztán felharsan egy hang:

– ANYA!

Megfordulok. Flo az ajtóban áll, sápadtan, tágra nyílt szemmel. Azonnal felvijjognak az anyai vészjelzőim.

– Mi a baj?

– Van kint egy lány. Azt hiszem… azt hiszem, megsérült. Ki kell jönnöd. Azonnal.

Három

A kislány nem lehet több tízévesnél. A ruhája egykor fehér lehetett, a lába pucér… és tetőtől talpig vér borítja.

Szőke haja rozsdavörös lett, az arcát bíbor csíkok csúfítják el, a ruhája sötétbordó. Miközben felénk botorkál az ösvényen, kicsi, véres lábnyomok maradnak utána.

Rábámulok, kétségbeesetten próbálom kitalálni, mi történhetett. Elütötte egy kocsi? Egyet sem látok az úton. És olyan sok a vér. Hogy képes még állni?

Óvatosan odamegyek hozzá, és leguggolok.

– Helló, kicsim. Megsérültél?

Felemeli a tekintetét. A szeme élénkkék, csillog a sokktól. Megrázza a fejét. Nem sérült meg. Akkor honnan került rá az a rengeteg vér?

– Oké. El tudod mondani, mi történt?

– Megölte.

A tikkasztó forróság ellenére végigfut a hátamon a hideg.

– Kit?

– Pippát.

– Flo – mondom óvatosan –, hívd a rendőrséget!

Előveszi a telefonját, és hitetlenkedve rámered.

– Nincs térerő.

A francba. A déjà vu olyan erővel tör rám, hogy hányingerem támad. Vér. Egy kislány. Ne. Nem akarom megint.

Odafordulok a dzsesszvámpírhoz, aki az ajtóban ácsorog.

– Nem értettem a nevét.

– Aaron.

– Van vezetékes telefon a templomban, Aaron?

– Igen. Az irodában.

– Bemenne és használná?

Tétovázik.

– A lány… ismerem. A Harper-farmon lakik.

– Hogy hívják?

– Poppy.

– Oké. – Megnyugtatóan rámosolygok a kislányra. – Mindjárt hívunk segítséget, Poppy.

Aaron még mindig az ajtóban áll. Talán sokkot kapott, talán döntésképtelen. Akárhogy is, nem segít.

– Telefonáljon! – vakkantok rá.

Visszaiszkol a templomba. Meghallom egy közeledő autó zúgását. Felpillantok, épp amikor egy Range Rover bekanyarodik a sarkon és csikorgó gumikkal lefékez a kápolna kapuja előtt. Kivágódik az ajtaja.

– Poppy!

Egy nagydarab, homokszín hajú férfi kiugrik, és dübörgő léptekkel elindul felénk az ösvényen.

– Ó, istenem, Poppy! Már mindenhol kerestelek. Hogy képzelted, hogy így ellógsz?

Felegyenesedek.

– A maga lánya?

– Igen. A lányom. Simon Harper vagyok… – Úgy mondja, mintha jelentenie kellene valamit. – Maga ki a fene?

Keményen ráharapok a nyelvemre.

– Brooks tiszteletes, az új plébános. Elmondaná, mi folyik itt? A lány csupa vér.

Harper a homlokát ráncolja. Ránézésre néhány évvel idősebb nálam. Erős testalkatú, nem kövér. Határozott, már-már erőszakos arcú. Az a benyomásom, nincs hozzászokva, hogy szembeszegüljenek vele, különösen nem egy nő.

– Ez nem az, aminek látszik.

– Tényleg? Mert úgy néz ki, mint A texasi láncfűrészes mészárlás. – Ez Flótól jön.

Simon Harper bosszúsan rápillant, aztán visszafordul felém.

– Biztosíthatom, tiszteletes, hogy ez csak egy félreértés. Poppy, gyere ide… – nyújtja előre a kezét. Poppy behúzódik mögém.

– A lánya azt mondja, megöltek valakit.

– Hogy mi?

– Pippát.

– Ó, az ég szerelmére! – forgatja a szemét a férfi. – Ez nevetséges!

– Nos, a rendőrség majd eldönti, hogy mi nevetséges…

– Peppa, nem Pippa… és Peppa egy disznó.

– Elnézést?

– A vér pedig disznóvér.

Rámeredek. A hátamon verejtékcseppek szaladnak le. Az úton lassan elzakatol egy traktor. Simon Harper sóhajt egy nagyot.

– Bemehetnénk… megmosdatni egy kicsit? Így nem ültethetem be a kocsiba.

A düledező viskóra pillantok.

– Jöjjenek!

Először lépek be az új otthonomba. Nem pont így képzeltem. Flo behoz két műanyag széket a kertből, és leültetjük Poppyt. A mosogató alatt találok egy tisztának látszó rongyot és fél flakon folyékony szappant. Látok egy elemlámpát, és egy öklömnyi nagyságú pókot is.

– Lemegyek a kocsihoz – mondja Flo. – Azt hiszem, van még néhány nedves törlőkendőnk, meg van egy pólóm, amit odaadhatok Poppynak.

– Jó ötlet.

Kitrappol. Jó gyerek, gondolom, még ha néha nehéz is vele.

Bevizezem a rongyot a csapnál, és leguggolok Poppy mellé. Letörlöm az arcáról a vért.

Disznóvér. Hogy lesz egy kislány tetőtől talpig disznóvéres?

– Tudom, hogy rosszul néz ki – mondja Simon Harper, aki próbál barátságos hangot megütni.

– Én nem ítélkezem. A munkám egyes számú szabálya.

Ez is hazugság. Letörlöm a vért Poppy homlokáról és füléről. Egyre jobban hasonlít egy kislányra, és egyre kevésbé egy Stephen King-regény menekültjére.

– Azt mondta, megmagyarázza.

– Van egy farmom. A Harper-farm. Évek óta a családunké. Van egy vágóhídunk. Tudom, hogy vannak, akik ellenzik az ilyesmit…

Nem kapom be a horgot.

– Én a magam részéről fontosnak tartom, hogy tudjuk, honnan van az élelmünk. Az előző plébániámon a gyerekek többsége azt hitte, a hús a McDonald’s zsemléiben nő.

– Hát… nos, pontosan. Próbáltuk úgy nevelni a gyerekeinket, hogy megértsék, mi zajlik egy farmon. Hogy ne legyenek szentimentálisak az állatokkal. Rosie… a nagyobbik lányunk… mindig jól állt ehhez, Poppy viszont… érzékenyebb.

Az az érzésem, hogy az „érzékeny” igazából valami mást leplez. Megsimogatom Poppy haját. Üres tekintettel bámul rám ragyogó kék szemével.

– Én megmondtam Emmának… a feleségemnek… hogy ne engedje, hogy nevet adjanak nekik.

– Kiknek?

– A malacoknak. De Poppy örült neki… aztán persze kötődni kezdett hozzájuk, különösen az egyikhez.

– Peppához?

– Igen.

– Ma reggel betereltük a malacokat a vágóhídra.

– Ah!

– Poppynak elméletileg nem kellett volna otthon lennie. Rosie elvitte a játszótérre… de biztos történt valami. Korábban hazajöttek, és aztán már csak azt láttam, hogy Poppy ott áll…

Elakad a szava, zavarba jön. Elképzelem, ahogy egy gyerek belepottyan egy ilyen borzalmas jelenetbe.

– Még mindig nem értem, hogy lett ilyen véres.

– Szerintem… talán megcsúszott és elesett. Aztán elszaladt, a többit meg már tudja… – Rám néz. – El sem tudja képzelni, milyen szörnyen érzem magam, dehát egy farmon élünk. Ebből élünk.

Feltámad bennem az együttérzés szikrája. Kimosom a rongyot, és még egyszer áttörlöm Poppy arcát. Aztán beletúrok a farmerem zsebébe egy hajgumiért, és összefogom lófarokba a kislány ragacsos haját.

Rámosolygok.

– Tudtam, hogy van itt valahol egy szép kislány.

Semmi. Egy kicsit elkeserítő. Dehát a trauma képes ezt okozni. Láttam már ilyet. A belvárosi plébánia nem csupa sütisütés és zsibvásár. Sok bajban lévő emberrel lehet találkozni, öreggel és fiatallal egyaránt. Azonban a bántalmazás sem korlátozódik a városokra. Ezt is tudom.

– Van más háziállata is Poppynak? – fordulok oda Simonhoz.

– Van néhány munkakutyánk, de őket kennelben tartjuk.

– Talán jó lenne, ha lenne egy saját állata. Valami kicsi, mondjuk egy hörcsög, amit tud gondozni.

Egy pillanatra azt hiszem, hogy megfogadja a tanácsomat. Aztán megint zárkózott lesz az arca.

– Köszönöm, tiszteletes, de azt hiszem, tudom, hogy neveljem a lányomat.

Majdnem kicsúszik a számon, hogy a bizonyíték nem erre utal, de ekkor Flo visszaér a konyhába a törlőkendőkkel és egy Rosszcsont Jack-es pólóval.

– Ez jó lesz?

Bólintok. Hirtelen elönt a fáradtság.

– Remek.

Az ajtóban állva nézzük, ahogy apa és lánya – Flo pólója Poppy térdéig ér – beszáll a terepjáróba és elhajt.

Átölelem Flo vállát.

– Ennyit a vidék csendjéről és nyugalmáról.

– Na ja. Lehet, hogy végül mégis izgi lesz.

Felkuncogok, aztán megpillantok egy feketébe öltözött, kísérteties alakot, ahogy a ház felé közeledik, a kezében egy nagy, szögletes dobozzal. Aaron. Teljesen megfeledkeztem róla. Mi a fenét csinált ilyen sokáig?

– Feltételezem, a rendőrség már úton van… – faggatom.

– Ó, nem. Láttam, hogy megáll Simon Harper, és úgy gondoltam, nincs szükség a rendőrségre.

Nahát, tényleg? Nyilvánvaló, hogy Simon Harper befolyásos ember errefelé. Sok kis közösségben előfordul, hogy van egy család, amelynek alárendelődnek a többiek. Hagyományból. Félelemből. Vagy mindkettőből.

– Aztán eszembe jutott – folytatja Aaron. – Ezt magának hagyták itt.

Előrenyújtja a dobozt. A tetejére van nyomtatva félkövérrel a nevem.

– Mi ez?

– Nem tudom. Tegnap hagyták ott a kápolnában.

– Ki?

– Nem láttam. Azt hittem, talán valami üdvözlőajándék.

– Lehet, hogy az előző plébános hagyta itt? – veti fel Flo.

– Kétlem – mondom. – Halott. – Rápillantok Aaronra, és rájövök, hogy ez elég érzéketlenül hangzott. – Sajnálattal hallottam Fletcher tiszteletesről. Bizonyára mindenkit megrázott a halála.

– Igen.

– Beteg volt?

– Beteg? – néz rám furcsán. – Hát nem mondták?

– Úgy hallottam, váratlanul halt meg.

– Igen, váratlanul. Öngyilkos lett.

{1} A regényben szereplő minden bibliai idézet a Káldi Neovulgáta fordításból származik – a ford.