Siobhan Curham

AZ
AUSCHWITZI
MESÉLŐ

Kossuth Kiadó

Tartalom

Előszó

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Huszonkettedik fejezet

Huszonharmadik fejezet

Huszonnegyedik fejezet

Huszonötödik fejezet

Huszonhatodik fejezet

Huszonhetedik fejezet

Huszonnyolcadik fejezet

Huszonkilencedik fejezet

Harmincadik fejezet

Harmincegyedik fejezet

Harminckettedik fejezet

Harmincharmadik fejezet

Harmincnegyedik fejezet

Harmincötödik fejezet

Harminchatodik fejezet

Harminchetedik fejezet

Epilógus

Levél Shiobhantól

Köszönetnyilvánítás

Impresszum

„A táborokban szükség van egy költőre,
aki még az efféle helyeken is képes bárdként
megénekelni az életet. Hadd legyek most
én a barakkok gondolkodó szíve.”

ETTY HILLESUM

ELŐSZÓ

Minden valamirevaló történet úgy végződik, hogy a főhős térdre kényszerül. Hivatásos mesemondóként tudom ezt – minden regényben, amelyet írtam, így történt. Aztán persze hősünk újfajta erőt merít valahonnan, amelyről mindaddig nem is tudta, hogy birtokában van, és amelynek segítségével még utoljára sikerül felállnia, és legyőznie a metaforikus sárkányt. Amint ott feküdtem a priccsemen, azon az isten háta mögötti helyen, a vasút és az emberi világ végén, hallottam, amint az őrök odakint gyűlöletes szavakat – Raus! Schnell! – üvöltöznek, úgy éreztem, én is eljutottam erre a pontra, a saját élettörténetemben. A legutóbbi sokkoló fordulat, kegyetlenségük újabb mélysége térdre kényszerített; de már nem akartam újra felkelni. Mindaddig ott kívántam heverni, amíg megmaradt bőr- és csontdarabkáim el nem porladnak, és be nem hullnak a priccs lécei közé, a földbe. Immár semmi, de semmi sem maradt számomra. Semmi okom nem volt már rá, hogy rejtett mélységeimben olyasféle erő után kutassak, amelyről nem tudtam, hogy a birtokában vagyok. És mégis…

Miközben azon töprengtem, hogy feladom, Tomasz szavai visszhangoztak bennem az idők melyéről: – Ha ennek az egésznek vége lesz, elmondhatod majd a világnak, mit tettek velünk. Megírhatod egy könyvben. – Amikor, még a háború elején, ezt mondta, fogalmam sem volt, mit jelent majd; hogy mit tesznek majd velünk és a szeretteimmel. És akkor valami egyszeriben pislákolni kezdett bennem. Egy szikrányi harag az egész igazságtalanság miatt. Miért is kellene megúszniuk?!

A távolból egy gyerek sírását hallottam. Erre azonnal visszazökkentem abba a szörnyű pillanatba, amikor a világ összeomlott körülöttem, én pedig térdre rogytam. De miért is érne itt véget a történetem? A németek már úgyis oly sok történetnek véget vetettek, idejekorán. Egy másik gondolat is felötlött bennem: valóban meghal-e az ember, ha egyszer a története tovább él? A test talán eltűnik, de a szellem átköltözik a folklórba, és minden egyes alkalommal új életre kel, ha elmesélik a történetét.

Éreztem, amint az elszántság hideg, kőkemény csomóvá feszül a gyomromban. Ha megélném, hogy elmeséljem a történteket, nem csak a világgal tudatnám, mit tettek velünk ezek a szörnyetegek, hanem azokat is életre kelteném, akiket szerettem. Bölcsességük, összetett jellemük, szenvedélyük és szeretetük tovább élne. Végignéztem törékeny testemen, kiálló csontjaimon és papírvékony, bolhák marta bőrömön. És a teljes megvilágosodás pillanatában rájöttem, hogy az én történetem még nem érhet véget. Hogy túl kell élnem ezt az egészet. Hogy el kell mesélnem mások történeteit, hogy tovább élhessenek. Hogy meg kell osztanom a világgal mindazon csodálatos ajándékokat, amelyeket rám bíztak, hogy mások is részesülhessenek belőlük. És akkor a csípőmet mardosó fájdalomtól összerándult izmokkal bár, de szép lassan felültem.

ELSŐ FEJEZET

PÁRIZS, 1940. OKTÓBER

Már abban a pillanatban tudtam, hogy valami nincs rendben, amikor megérkeztem a Café de la Paix-ba, és megpillantottam kiadómat, „a hajthatatlan Anton Janvier-t” (ahogy a Paris Journalban gyakorta emlegették), amint olyan intenzitással vizsgálja az étlapot, akár egy nyomkereső kutya. Anton felnőtt élete java részében a La Paix-ben étkezett; egyes napokon a szemtanúk állatása szerint ott reggelizett, ott ebédelt és ott is vacsorázott. Kívülről fújta az étlapot, és soha nem kellett átolvasnia rendelés előtt.

A szeme alatti sötét karikák is arra utaltak, hogy valami nem stimmel, valamint, hogy rendszerint hátrafésült haja ezúttal szürke tincsekben lengedezett a fuvallatban. Valahányszor Antonnal ebédeltem, rendre a kedvenc asztalánál találtam őt, egy félig üres üveg Beaujolais társaságában, és az Operaház látványában gyönyörködött, a téren túl. A Place de l’Opéra felé fordítottam a tekintetem, és megborzongtam az átvonuló német katonák láttán, akiknek fényesre sikált csizmája hamisan csillogott az őszi nap sápadt aranyában. Nem csoda hát, hogy Anton válla meggörnyedt, és a homlokát ráncolta. Amióta a nácik júniusban elfoglalták szeretett városunkat, minden párizsinak egy-két ránccal több barázdálta a homlokát. Anton nyugtalanságának talán semmi köze hozzám, reménykedtem benne. De még ha nem így festett volna a helyzet, akkor is készültem egy B-tervvel; márpedig az leleményes terv volt a javából, még ha az én elmémet dicsérte is.

Mély levegőt vettem, megigazgattam frissen göndörített hajamat, és igyekeztem olyan ábrázatot magamra ölteni, amely – a különös helyzet ellenére – elszánt optimizmusról árulkodik.

– Szép napot, kedves barátom! – üdvözöltem a szokásos köszönésünkkel, amint odaértem az asztalhoz.

Anton letette az étlapot, és felállt, hogy üdvözöljön, de észrevettem, hogy még jobban ráncolja a homlokát, mielőtt elmosolyodott volna.

– Claudette! – szólított meg, és mindkét orcámon megcsókolt.

Egyre nőtt a szorongásom. Évek óta nem szólított a nevemen. Amióta regényem, az Aurelie kalandjai sikerkönyv lett, Anton és én bizalmas jó barátokká váltunk, és mindig gyermekkori becenevemen, Ettynek szólított. Ez még hét évvel korábban történt, és azóta további négy regényt írtam Aurelie-ról, amelyek az előző kötetek sikerére épültek. A francia nők szívükbe zárták hősnőmet, a táncparkett ördögét, és újra meg újra belefeledkeztek a kalandjaiba. Mindez azonban még azelőtt volt, hogy a németek betették volna a lábukat az országba, és betiltották volna bizonyos szerzők könyveit.

– Hogy vagy? – kérdezte Anton, miközben leültünk. Az előtte lévő borosüveg alján alig lötyögött már valami.

– Megvagyok – válaszoltam. – És te?

– Hát, tudod, úgy-ahogy…. – Vállat vont, és észrevettem, hogy szilvakék bársonyzakója lazább a vállán. Még a jókedvű Antont is – aki pedig megengedhette magának, hogy vendéglőben étkezzék – megviselte a szeptemberben bevezetett ételadag-korlátozás. A németek úgy rendelkeztek, hogy mi, franciák, csak egy előételt, egy főételt és egy darab sajtot rendelhetünk, ha étteremben eszünk: – Egy darab sajtot! De hát én egy ember vagyok, nem egér! – üvöltött fel Anton a hír hallatán, és szemmel láthatóan képtelen volt befogadni egy olyan jövőképet, amelybe nem fér bele a napi kétszeri sajttál.

Megjelent a pincér az asztalunknál, és Anton rendelt egy kolbászos cassoulet-t – régi kedvence, a borjúhúsos blanquette is a német megszállás áldozata lett. Én kikértem a kedvenc hagymalevesemet (a hagyma szerencsére egyelőre megúszta a megszorításokat).

– Jó hírekkel jöttem – közöltem vidáman.

– Á, tényleg? – Előrehajolt, és odasúgta: – Talán elhagyod Párizst?

– Hogyan? Ó, nem! – Amikor a németek elkezdtek Párizs felé masírozni, sokan elmenekültek a városból, köztük szeretett szomszédom, Levi, aki felettem lakott. Könyörgött, hogy tartsak vele, de én visszautasítottam az ajánlatát. Olyan keményen megdolgoztam a Szajna bal partján lévő lakásomért, hogy semmi áron nem akartam feladni; a legkevésbé Hitlerért meg a bandájáért.

– Értem. – Anton csalódottan hátradőlt a székében.

– Befejeztem az ötödik könyv első vázlatát. Végre rájöttem, mit csináljak Aurelie idegesítő üldözőjével. – Itt a drámai hatás kedvéért megálltam: – Beleragad egy dézsa kásába a Ritz Hotel konyhájában. – Reméltem, hogy ez majd hatalmas hahotára fakasztja Antont, ám az arca elkomorodott.

– Nos, nekem is vannak híreim – dünnyögte, majd fogta az üveget és kitöltötte nekem a maradék bort.

– Ó, igen? – Összeszorult a gyomrom. Gondterhelt arckifejezéséből ítélve ezúttal nem olyasféle hírekkel érkezett, amilyeneket hallani szoktam tőle, és amelyek többnyire a minden várakozást felülmúló könyveladásokról szóltak.

Még egyszer előrehajolt, jobbra-balra forgatta a fejét, mielőtt folytatta volna. – Arról az új törvényről van szó, amelyet a kormány hozott, a Le Statut des Juifs-ről – suttogta.

Hirtelen libabőrös lettem. Amióta csak hallottam arról az átkozott törvényről, amely eltiltotta a zsidókat bizonyos szakmák gyakorlásától, úrrá lett rajtam a rettegés. Lehetséges volna, hogy a legszörnyűbb rémálmom válik valóra?

Ne feledkezz meg a B-tervről! – emlékeztetett a belső hangom. – Ne feledkezz meg arról a vállalkozó szellemről, amely idáig vezetett! Marseille nyomornegyedéből a párizsi irodalmi élet szívébe jutottál. Efféle szellem könnyedén kicselezheti az áruló kormányt!

– Nagyon sajnálom – folytatta Anton, és az asztalra bámult. – Sajnos többé nem adhatjuk ki a műveidet.

Nagyot nyeltem. Amikor Anton először lehetőséget kínált a publikálásra, egyszeriben minden megváltozott körülöttem. A szerzővé válás olyan volt, mintha egy olyan királyság kulcsait adták volna a kezembe, amely fényévekre van attól a világtól, ahol felnőttem. És amióta az első regényem megjelent, életem párhuzamosan zajlott kitalált hősnőm, Aurelie életével. Gyönyörű példája volt ez annak, hogy az élet olykor követi a művészetet – vagy épp a művészet követi az életet –; sorsunk olyannyira összefonódott már, hogy nem lehetett tudni, melyikünk utánozza a másikat. Már maga a puszta gondolat, hogy mindettől megfosztanak, túl sok volt nekem, semhogy felfogjam. Hősnőm nélkül nemcsak a karrieremet, hanem az identitásomat is elveszíteném.

– Nagyon sajnálom – ismételte Anton. Végre találkozott a tekintetünk, és akkor láttam, hogy barna szeme könnyektől csillog.

– Semmi baj – feleltem könnyedén. – Számítottam rá, hogy ezek az ostoba törvények problémát okozhatnak, ezért egy fondorlatos tervet szőttem. – Elhallgattam, és némán imádkoztam magamban, hogy Anton rábólintson az ötletemre. – Mostantól kezdve, mindaddig, amíg el nem buknak a németek, álnéven írok majd. Az Edith London névre gondoltam. Edith tisztelgést jelentene kedvenc énekesnőm, a „kis veréb” előtt; a London pedig, mert hát, mindig is el szerettem volna jutni Londonba. – Mosolyt erőltettem az arcomra. – Arról álmodom, hogy délután a Fortnum and Masonban teázgatok, és olyan fekete taxikban utazgatok. És persze már hallom is, amint egy jóhiszemű londoni azt mondja: – All right, my old Dutch.

Tisztában voltam vele, hogy majd szétvet az idegesség, de nem mertem abbahagyni, mert attól féltem, Anton nevetségesnek találja a felvetésemet: – Ez náluk a gyengédség egyfajta kifejezése – tettem hozzá, de Anton értetlenül nézett rám.

– De mit jelent?

– Öreg hollandom. A londoniak így szólítják a feleségüket.

– Egy londonihoz akarsz feleségül menni?

– Nem! Csak hallani szeretném, ahogy beszélnek. – Babrálni kezdtem a szalvétám csücskével; csalódottan, amiért ezen a szófordulaton rágódunk. – Na és… Mit szólsz az ötletemhez? Ami az írói álnevet illeti?

Lélegzet-visszafojtva vártam a válaszára. Az álnév volt az egyetlen megoldás, ami eszembe jutott, amikor Anton lehetséges szempontjait mérlegeltem. Ha nemet mond, fogalmam sem volt, mitévő legyek.

Legnagyobb rémületemre megrázta a fejét. – Mivel magyaráznánk, hogy az Aurelie-könyveket hirtelen egy másik személy írja?

– Felfüggeszthetjük a sorozatot, amíg véget nem ér a háború – válaszoltam, és igyekeztem nem gondolni arra a sok munkára, amit a nemrég befejezett ötödik könyv első vázlatába belefektettem. Arra is felkészültem, hogy ezt mondja majd, így – bármennyire fájt –, hajlandó lettem volna felfüggeszteni a sorozatot. Bármire hajlandó lettem volna, csak ne kelljen abbahagynom az írást: – Írhatnék valami egészen új dolgot is. – Reményteli tekintettel néztem rá: – Kérlek!

– Sajnálom, de túl veszélyes. – Anton megfogta a kezemet az asztalon. Majd gyorsan így folytatta: – Egy időre felejtsd el az írást, Claudette. El kell tűnnöd innen! Vannak kapcsolataim. Segíthetek neked a szabad zónába menekülni.

Önkéntelenül is felhorkantam. Lehet, hogy Franciaország meg nem szállt részei – legalábbis egyelőre – még mentesek voltak a közvetlen náci fennhatóság alól, de új miniszterelnökünk, Pétain marsall vitathatatlanul úgy táncolt, ahogyan Hitler fütyült. Elvégre a francia zsidók elleni törvényt is ő alkotta meg.

– De én nem akarok csak úgy elszaladni. – Kihúztam a kezem Anton keze alól, és belekortyoltam a boromba. Savanyú volt, mint az ecet, égette a torkom.

– A helyzet csak egyre rosszabb lesz – suttogta Anton. – Engedd meg, hogy segítsek.

– Na és mi lesz azokkal a zsidókkal, akik nem tudnak elmenekülni? – kérdeztem provokáló tekintettel. – Nem fordítok hátat a népemnek! – Igazság szerint évek óta be sem tettem a lábam a zsinagógába; azóta, hogy apám megvert, és én Párizsba szöktem. Attól a naptól fogva minden tőlem telhetőt megtettem, hogy elfelejtsem a gyökereimet; többé nem tartottam tiszteletben a hagyományokat és a szokásokat. Most azonban, hogy üldözött lettem a származásom miatt, egyfajta lojalitásérzet volt kialakulóban bennem.

Anton intett egy pincérnek, hogy hozzon még bort. – Volt egy olyan érzésem, hogy makacskodni fogsz.

– Itt nem makacsságról van szó, hanem… – szakítottam félbe. Hogyan is magyarázhattam volna el neki, milyen volna számomra hátrahagyni mindent, amit felépítettem? Anton gazdag családból származott, és a sikeres kiadójával csak tovább növelte a vagyonát. Fogalma sem volt, milyen érzés a semmiből jönni. Fogalma sem volt, milyen érzés attól rettegni, hogy egy nap az ember visszacsöppen ugyanoda. Aztán egy szörnyű gondolat jutott eszembe. – Ha nem adod ki az ötödik könyvemet, vissza kell adnom az előleget?

Megkönnyebbülésemre megrázta a fejét. – Nem, természetesen nem.

Ez is valami, gondoltam. Szerencsére még nem költöttem el az összes pénzt, és annak, ha valaki a nulláról kezdi, azzal az előnnyel jár, hogy az ember megtanul spórolni.

Egy kicsit csak ültünk némán egymás mellett, és az operaházat bámultam. Anton – az irodalmi legendák nagy szakértője – szerint Oscar Wilde, aki imádta a Café de la Paix-t, állítólag egyszer egy angyali jelenést vélt látni, ugyanerről a teraszról. Kiderült, hogy a díszes épület tetejét díszítő egyik aranyszobor kivetülését látta csak. És bizonyára nem kevés pohár abszintot is elfogyasztott. Amikor Anton először elmesélte nekem ezt a történetet, viccesnek találtam és felettébb el voltam ragadtatva attól, hogy efféle irodalmi nagyság nyomdokaiban járok – netán iszom a poharából –, most azonban fagyos érzéseket váltott ki belőlem. Valahogy jelképesnek tűnt a tekintetben, ami ezzel a nagyszerű várossal történt. Már semmi sem volt az, aminek látszott; korábbi életünk minden egyes jele immár puszta jelenés volt csupán.

A pincér kihozta az ételeinket és az újabb üveg bort. Felkaptam a kanalam, és a leves tetején úszó kenyérre koppintottam vele. A sajt olajosan csillogott, amitől még jobban émelyegni kezdtem.

– Még itt vagyok, ha szükséged volna valamire – mondta Anton, és begyűrte az inggallérjába a szalvétáját.

– Köszönöm – motyogtam, és belekanalaztam a levesbe. Bizonyára a hirtelen támadt rossz közérzetem savanyította meg a dolgokat, de a leves közel sem tűnt olyan zamatosnak és húsos ízűnek, mint általában. Éreztem, hogy könnybe lábad a szemem. – Igazából nem is vagyok éhes – mondtam, és eltoltam magamtól a tányért. – Lassan mennem is kéne.

– Etty, kérlek… – mondta Anton, és könyörgő tekintettel nézett rám.

– Borzalmas az íze – mondtam bágyadtan. – Ezt most nem marhaalapléből készítették, nekem elhiheted.

Anton értetlenül bámult rám, miközben a düh lassan kezdett átszivárogni döbbenetem ködfátyolán. Miért éppen ide hívott, hogy közölje a hírt? Most a kávéház – oly sok boldog emlék színhelye – mindörökre úgy marad meg az emlékezetemben, mint az a hely, ahol szertefoszlatták a reményeimet és az álmaimat. A szerkesztőségbe kellett volna hívnia. De talán nem akarta, hogy egy zsidót lássanak belépni a helyiségbe. Eszembe jutottak a posztereken rikító jelszavak, amelyek úgy elburjánzottak Párizs szerte, akár a mérges borostyán: A zsidók az igazi ellenségeink.

– Undorító – tört ki belőlem, és talpra ugrottam.

– Etty… – Anton is felállt, és kivette a szalvétáját a gallérjából. – Nem tudom, mit mondhatnék.

Csak bámultam az asztal túloldalán ücsörgő régi barátomat és mentoromat, akiről úgy gondoltam, mindig egyengetni fogja majd az írói karrierem. – Nem ugyanolyan, ha nem marhaalapléből készül – dadogtam még, majd sarkon fordultam, és elmenekültem, miközben lassan kövér könnycseppek gördültek lefelé az arcomon.

MÁSODIK FEJEZET

PÁRIZS, 1940. OKTÓBER

Valahogy sikerült összeszednem magam, hogy hazamenjek. Folyóparti lakásom – nagy, szárnyas ablakaival és magas belmagasságával – az első olyan hajlék volt, ahol igazán otthon éreztem magam. A Café de la Paix-hez hasonlóan ez is a szeretettel ápolt emlékek egyfajta múzeuma volt. Bármerre néztem, csodálatos beszélgetések, vidám vacsorapartik és szenvedélyes találkozások jutottak eszembe. Az öt év alatt, amióta itt éltem, sikerült olyan otthonná varázsolnom, amilyenről gyerekkoromban mindig is álmodoztam – tele könyvekkel, érdekes műtárgyakkal és régiségekkel, valamint minden egyes szobában rádiókkal, hogy folyamatosan zenét hallgathassak, és bármikor táncra perdülhessek. Mindenekelőtt azonban egy biztonságos menedéket teremtettem magamnak a világ elől, amely tökéletes ellentéte volt a rémségek házának, ahol felnőttem.

Amint felfelé mentem a széles kőlépcsőn a második emeletre, éreztem, hogy félelmem egyre nő. Hogyan is engedhetném meg magamnak, hogy itt maradjak kiadói szerződés nélkül? Már csak a legutóbbi előleg állt a rendelkezésemre, amely hosszabb távon nem bizonyulhatott elegendőnek, ha mégoly járatos voltam abban, hogyan kell beosztással élni. Beléptem a lakásba, és egyenesen a nappaliba mentem, azon belül is kedvenc elmélkedő helyemre, a folyóra néző ablakhoz igyekeztem. Leültem, és magamhoz öleltem az egyik bársonypárnát. Vajon jól tette-e a szomszédom, Levi, hogy máris elment? Mennyire hiányoztak a fejem fölött átsuhanó, puha léptei! Mennyire hiányzott a zongoraszó, amelyet a nyitott ablakon át felém sodort a szellő!

Végignéztem a nappalin, és hallani véltem a múltbeli összejövetelek csevegéseinek, nevetgéléseinek és zenéinek kísérteties visszhangját. Az írógépemre pillantottam, amely a másik ablak előtt álló íróasztalon hevert. Ott pihent rajta az ötödik Aurelie-könyv gondosan elrendezett kézirata. Amint arra a sok munkára gondoltam, amit azoknak az oldalaknak a megírásába fektettem – a cselekményszövésre, majd a módosításokra, illetve azon igyekezetemre, hogy főhősnőm legutóbbi sikamlós, mégis bájos szerelmi történetét szerethetővé varázsoljam –, éreztem, hogy egyre jobban elhatalmasodik rajtam a kétségbeesés.

Odaléptem, felvettem a kéziratot. Szomorúan lapozgattam a sok ezer gondosan legépelt szót. Gyerekként sokszor eltűnődtem azon, hogy az egyes betűk megfelelő szavakba rendezve hogyan képesek teljesen új világokat teremteni. Most azonban a szavaim nem tűntek többnek holmi értelmetlen jeleknél és krikszkrakszoknál, amelyeket soha senki sem fog már elolvasni.

Hirtelen valami kinti felfordulás törte meg a csendet, és férfiak hangját hallottam a földszinti folyosón. Megfagyott ereimben a vér a hangokra, amelyeket a lépcsőn felfelé haladó csizmakopogásként azonosítottam be. Német katonák. Vajon értem jöttek? Hogy közöljék velem, nem dolgozhatom tovább íróként, mert elkövettem azt a bűnt, hogy zsidónak születtem?