Erdőss Alex – Várni fogok rád

©Erdőss Alex, 2023

Közreműködők: Hajnal Kitti, Sophie Anne

Borító: Chris Covers – https://www.facebook.com/ChrisCoversDesign

Szerző facebook oldala:

https://www.facebook.com/erdoss.alex.writing/

Kiadja: Fairbooks Kiadó és Írói Műhely, 2023

www.fairbookskiado.hu

QueerBooks Válogatás

https://www.facebook.com/queerbooks.valogatas

Felelős kiadó: Turai Angéla

Fót, 2023

ISBN 978-615-6681-00-3

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható, vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

A tizennyolc éves Ethan erőszak áldozata lesz. A történtek teljesen feldúlják az életét, beleértve a párjával való kapcsolatát is. Hiába veszi körül szerető és támogató közeg a szülei és a párja részéről is, hiába próbálják mindketten Patrickkel megmenteni, ami a kapcsolatukból maradt, Ethan nem találja a helyét. Végül olyan lépésre szánja el magát, ami mindent tönkretehet. Vajon sikerül felgyógyulnia a támadás következményeiből, mielőtt végleg elveszíti azt, aki számára a legfontosabb?

Köszönet

Köszönöm Eperkének, hogy a jelenlétével kihúzott az írói válságból.

Köszönöm Kittinek, Sophie-nak és Vikinek, hogy segítettek a történetet végső formába öntésében.

Köszönöm Juditnak a támogatást.

Köszönöm minden Olvasónak – bízom benne, hogy úgy fogjátok gondolni, értékes perceket szerzett nektek az olvasás.

Valamint köszönöm mindenkinek, aki bármilyen módon részt vett a történet és az e-book létrejöttében.

Ethan

– Szükségem van egy kis időre. – Nem néztem rá. Nekem is fájt volna látni, hogy összetöröm vele.

– Nem akarlak elveszíteni.

Hallottam a hangjában a kétségbeesést, de mit tehettem volna? A gondolatát sem bírtam elviselni, hogy hozzám érjen, hogy bárki hozzám érjen, és tudtam, hogy úgy érzi, olyasmiért büntetem, amiről nem tehet, de azt is, hogy nem érné be annyival, hogy csak ül mellettem. És ez nem is róla szólt. Nem akartam, hogy így lásson.

– Nem arról van szó, hogy elveszítesz. Kell egy kis idő…

– Időt kérni a szakítás legbiztosabb jele. Ez nem egy idióta baseball-meccs!

– Nem akarok szakítani. De túl kell jutnom ezen valahogy.

– És miért zársz ki belőle? Kérlek, Ethan… – Elcsuklott a hangja, én pedig végre ráemeltem a tekintetem. Megijesztettek a könnyei. Ő az az ember, akit soha nem akartam sírni látni, és nem is tudtam elképzelni, hogy valaha megtörténhet ilyesmi. De az isten szerelmére, én vagyok az, akit bántalmaztak és megerőszakoltak, és még nekem kéne őt vigasztalni? Pont amikor leginkább szükségem lenne a támogatására…

– Majd jelentkezem – mondtam végül, és köszönés nélkül hagytam magára.

Nem akartam bántani, hiszen szeretem, és ő a legfontosabb ember az életemben. Nem az ő hibája, ami történt, és én annyira szerettem volna vele lenni, szerettem volna megengedni, hogy mellettem legyen, hogy ezt az egészet elfelejtsem. De még a gondolatától is irtóztam, hogy hozzám akar érni, hogy akar tőlem valamit. Tudtam, hogy nem tenné, ha arra kérném, de azt is, hogy ezzel csak kínoznánk egymást. És tényleg vágytam a magányra.

Hazaérve becsaptam magam mögött az ajtót. Szegény szüleim szerintem már meg sem lepődtek. Velük sem nagyon beszéltem azóta…

Amikor végeztek velem, és otthagytak az utcán, csak jeges ürességet éreztem. Közben sírtam és tiltakoztam egy ideig, de miután magamra maradtam, mintha minden félelmet, fájdalmat és szégyent elfújt volna a szél. A telefonomban még volt annyi szufla, hogy hívjam a mentőket, és amíg odaértek, én addig bámultam a Patricktől kapott jó éjt-üzenetet.

A kórházban minden hideg volt, a harsány fények égették a szemem. Némán tűrtem, hogy ellássanak, bár voltaképpen nem éreztem semmit. Az orvos megnyugtatónak szánt hangon beszélt hozzám, lehunyt szemmel hallgattam zsongássá olvadt szavait, és beletelt egy kis időbe, mire felfogtam, hogy már nem arról van szó, mit tesz velem, hanem valami reakciót vár.

– Ethan… Ethan… – Kinyitottam a szemem, és ránéztem. Fiatal, jóképű pasas volt, a tekintetéből sütött a sajnálat. Utáltam érte, nem akartam, hogy sajnáljon. Bár egy fokkal még mindig jobb volt, mintha gyűlölt vagy megvetett volna. – Értesítenem kell a rendőrséget és a szüleidet.

– Ne! – ráztam meg a fejem. – A rendőrséggel nincs bajom, de a szüleimet ne!

– Muszáj. Nem vagy még tizennyolc, nem beszélhetsz a rendőrséggel a szüleid belegyezése nélkül.

Nem voltam benne biztos, hogy igaza van, hallottam olyan esetről, amikor a szülők sosem tudták meg, hogy ilyesmi történt, de képtelen lettem volna vitatkozni.

– Akkor… kaphatok még egy fél órát?

– Persze. Addig pihenj!

Engedelmeskedtem a felszólításnak, persze nem is volt más választásom. Nem tudom, mit adtak, nyugtatót vagy fájdalomcsillapítót, de csak ólmos fáradtságot éreztem, ahogy ott feküdtem, teljesen tehetetlenül. Hálás voltam, hogy békén hagynak, próbáltam felkészülni a rendőrök kérdéseire és a szüleim reakciójára, bár igazából nem nagyon tudtam gondolkodni, a sürgősségi zsibongását nem zárta ki az ágy köré húzott függöny, és amúgy is túl zsibbadt voltam.

Egyszerre értek oda. Anya sírva fakadt, de amikor megpróbált hozzám érni, durván ellöktem a kezét. Azt hiszem, azóta is ez volt a legélesebb reakcióm a történtekre.

Végül egyedül beszéltem a szőke, harminc év körüli rendőrnővel. Nem tudom, mi az eljárás vagy a szabály az ilyen esetekre, de megértették, hogy bár minden kérdésükre szívesen válaszolok, azt nem akarom, hogy a szüleimnek ezt hallani kelljen.

Annyira szerettem volna emlékezni a részletekre, és mondani valamit, ami nyomra vezeti őket, de egyszerűen nem ment. Az orvos szerint a sokk miatt, így azzal búcsúzott el tőlem a rendőr, hogy ha eszembe jut még valami, azonnal hívom.

Apa kérdezett rá, hogy szóltam-e már Patricknek. Először fel sem fogtam, miért kérdezi, aztán anyát kértem meg, hogy hívja fel őt, és mondja el, mi történt, és azt is, hogy nem akarom, hogy idejöjjön. Értetlenül néztek rám, és én nem tudtam elmagyarázni neki, hogy egyszerűen nem tudnám elviselni, ha ilyen állapotban látna. Ennyire kiszolgáltatottan és elveszetten. Hogy soha többet nem tudnék a szemébe nézni. De persze Patricket nem lehetett távol tartani.

– Szia, édes. – Megborzongtam a hangjára. Leült az ágyam mellé, és ki akart simítani egy hajtincset a homlokomból. Olyan könnyedén értek hozzám az ujjai, mint a tavaszi szellő, én mégis összerezzentem. Tanácstalanul húzta vissza a kezét. – Ethan…

– Nem akarom, hogy itt légy – morogtam a párnába.

– Szeretlek, Ethan. Kérlek, engedd, hogy segítsek! Nem érdekel, mi történt. Nem tehetsz róla, ugye tudod?

Nem néztem rá, egyszerűen képtelen voltam. Bár hihetetlenül jólesett, hogy ott van, és támogatni próbál, nem tudtam vele mit kezdeni. Csak azt tudtam, hogy nem akarom, hogy ott legyen.

– Menj el, kérlek. Majd hívlak, jó?

– Ethan… – kezdte volna, mire megráztam a fejem. Megértett.

– Jól van. Akkor várom, hogy hívj. Szeretlek. – Távolodó léptei fájó sebet szakítottak a mellkasomba. Abban a pillanatban gyűlöltem magam érte, hogy elküldtem, de a hiúságom és a büszkeségem erősebb volt. És a gondolatától is iszonyodtam, hogy megérintsen.

Úgy tűnt, tudomásul vette a döntésemet, de tudom, hogy rengetegszer beszélt anyával, hogy mi van velem.

– Az a szerencséd, hogy rendszeres nemi életet élsz, különben nem úsztad volna meg ennyivel. – Mondjuk meglettem volna e nélkül az információ nélkül is, nem is értettem, a doki miért érzi szükségét, hogy megossza velem. Négy napot kellett a kórházban töltenem, amikor az orvos közölte, hogy mivel a pszichológus is úgy látja, rendben vagyok, elengednek, bár szerinte kéne a terápia. Fizikailag jól voltam, legalábbis már nem szorultam kórházi kezelésre, de a fiatal orvost aggasztotta az érzelmi állapotom. Szimpatikus volt a lelkiismeretessége, de nem értettem vele egyet. Nem éreztem, hogy bármi bajom lenne, és örültem, hogy végre hazamehetek. Elviseltem valahogy a vizsgálatokat, bár többnyire csak nyugtatóval, de mivel mindenféle érintés iszonyatosan zavart, hálás voltam érte, hogy vége a tortúrának. Ahogy azért is, hogy az orvos azt mondta, még egy pár napig nyugodtan maradjak otthon, ha úgy gondolom. Úgy gondoltam. Nem vágytam vissza suliba, nem is tudtam, képes lennék-e végigmenni azon az úton, ahol megtámadtak.

Otthon próbáltam normálisan viselkedni. Igyekeztem foglalkozni a tanulással, bár nehéz volt koncentrálni. Már a kórházban is folyton Patrick járt a fejemben. Hiányzott. A közel két év alatt, mióta együtt voltunk, szinte nem volt nap, amikor nem találkoztunk, legalább egy fél órára. Annyira szerettem volna, ha velem van, de nem tudtam rászánni magam, hogy felhívjam. Fogalmam sem volt, mit mondanék vagy tennék a közelében. Azon gondolkodtam, vajon ő mit érez. Biztos voltam benne, hogy szenved, és a legkevésbé sem akartam neki fájdalmat okozni, mégis azt tettem…

Sosem hittem, hogy önző lennék, vele meg végképp nem voltam az. Teljes szívemből szerettem, és amióta ismertem, még sosem fordult elő, hogy önként hagytam volna ki akárcsak egy alkalmat is, hogy együtt legyünk, most mégis én voltam az, aki távol tartotta magát tőle. De ha egyszer a gondolattól is rosszul voltam, hogy akarhat tőlem valamit?

A második otthon töltött reggel anya bejött hozzám. Leült az ágyam szélére. Hozzám érni már nem is próbált, bár láttam rajta, hogy szívesen tenné, de visszafogta magát.

– Mikor beszélsz végre Patrickkel? – Csak így, bele a közepébe. Nem nagyon örültem neki. A második napom itthon, és rögtön letámad?

– Nem tudom – vontam meg a vállam.

– Szeret, aggódik érted, és tudni akarja, hogy vagy. Majd egy hete nem találkoztatok, nem beszéltél vele. Nem csinálhatod ezt.

– Anya! – Olyan erélyesen szóltam rá, hogy összerezzent, mire bűntudatosan lehajtottam a fejem. – Sajnálom. Én… nem tudom, mit mondhatnék neki. Időre van szükségem.

– Akkor mondd neki ezt. Figyelj, fiam. Bármilyen nehéz is volt ezzel megbirkóznunk, soha nem akartunk beleszólni abba, mit csináltok egymással. Az elején reméltem, hogy majd kinövöd, hogy gyerekszerelem, és elmúlik. Voltaképpen még mindig nem vagyok biztos benne, hogy kitart ez köztetek az idők végezetéig, de abban igen, hogy már nem gyerekszerelem. Nem zárhatod ki az életedből, akármi is történt. És abban is biztos vagyok, hogy bármit is hoz a jövő, azt te sem akarod, hogy emiatt legyen vége. Mondd meg, hogy időre van szükséged. Meg fogja érteni.

Anya felállt, és magamra hagyott, mielőtt bármit felelhettem volna, és kénytelen voltam belátni, hogy igaza van. Patrick nem ezt érdemli.

Amikor délután kijelentettem, hogy átmegyek Patrickhez, anya mégis aggódva nézett rám, és megkérdezte, elvigyen-e. Nemet mondtam, úgy éreztem, jót fog tenni egy kis friss levegő.

Alig három perc kellett a házból kilépve, hogy megbánjam ezt a döntésem, de akkor már nem akartam visszafordulni.

Hiába volt fényes nappal, mindenütt sötét árnyakat láttam, minden zajra összerezzentem, pedig abból nem volt kevés. Kora tavaszi hétvége délután lévén nyüzsögtek az utcán az emberek, az autók. Néha megálltam, próbáltam csendesebb helyet keresni, hogy kifújjam magam. Hiába az ismerős utcák, a két év alatt olyan sokszor megtett út, hiába tudtam, hogy Patricknél biztonságban leszek, mégis egyre jobban szorongatott a félelem és az idegesség.

Patrick nagyjából negyedórányi sétára lakott tőlünk. Emlékeztem azokra a pillanatokra, amikor hazakísért, mert sétálni akartunk még este, és a kapualjban bújtunk össze. Meg kellett volna nyugodnom ezektől az emlékektől, de csak rosszabb lett tőlük.

Felragyogott az arca, amikor meglátott. És láttam a fájdalmat a szemében, amikor határozott fejrázásomra félbetört a mozdulat, amivel át akart ölelni.

– Bejössz? – kérdezte végül, néhány másodpercnyi dermedt csend után.

Bementem. Próbáltam elmondani, mit érzek. Próbáltam olyan finoman, ahogy csak tudtam. Nem akartam, hogy azt gondolja, bármiről is tehet. De bármennyire is akartam őt védeni, bármennyire is szerettem, képtelen voltam figyelembe venni, mit érez.

Ez volt három napja… Nem keresett. Még aznap küldött egy üzenetet, és nekem megszakadt érte a szívem… Semmi baj, megértettem. Csak tudasd velem időnként, hogy jól vagy, kérlek.

Anyával se beszélt, mióta nála jártam, legalábbis nem tudok róla. És hiányzik, de még mindig nem érzem úgy, hogy készen állnék rá…

Nappal elvagyok, próbálok valami értelmeset csinálni, és nem gondolni arra, de éjjelente rémálmaim vannak. A szüleim aggódnak, és én megértem őket, mert már a kórházból kapott nyugtató sem igazán segít. Egyszer-kétszer szóba hozták a pszichológust, de nem akarom. Bőven elég volt egyszer elmondani a rendőröknek, mi történt. Ez a másik oka, hogy távol akarok maradni Patricktől. Neki is az a meggyőződése – ezt persze anyától tudom –, mint az orvosnak, hogy beszélnem kéne róla, de ha egyszer nem vagyok rá képes?

Összerezzenek a halk kopogtatásra. Meg kell köszörülnöm a torkom, hogy hang jöjjön ki rajta.

– Gyere!

Apa lép be az ajtón. Biztos távolban, a szoba másik felében álló íróasztalhoz telepszik le.

– Elmész pszichológushoz.

Ellentmondást nem tűrően jelenti ki, én pedig hirtelen szörnyen fáradtnak érzem magam ahhoz, hogy tiltakozzak.

– És kihez?

– Ebben nem döntünk helyetted. Keress magadnak valakit a közelben, aki szimpatikus, nem számít, mennyibe kerül.

Összehúzom a szemöldököm. Elhessegetem a gondolatot, hogy szövetkeztek a hátam mögött, de egyebekben nem tudom, honnan futná nekünk ilyesmire. Végül nem firtatom a dolgot, pedig erős késztetést érzek rá.

– Mennyi időt kapok?

– Ne húzd soká.

Így miután apa távozik, a géphez ülök, és keresgélni kezdek. Rámegy az egész napom, nem is tudtam, hogy ennyi pszichológus van a városban. Valamikor félidőnél megtalálom azt, aki megfelel. Szimpatikus, ilyen esetekkel foglalkozik, nem a város másik felében van, és nem is túl drága. Mert bármit is mondott apa, tisztában vagyok az anyagi helyzetünkkel.

Este nyolckor sóhajtva zárom be a nagyjából tucatnyi böngészőablakot, csak egy marad megnyitva. Néhány percig szemezek a férfival a képen. Dr. Jeremy Caves. Kifejezetten ilyen esetekre szakosodott. Erőszak. A gondolatba is beleborzongok. Miért ilyen nehéz ez?

Remegő kézzel kattintok a linkre. Ez is kifejezetten szimpatikus. Hogy lehet a neten időpontot kérni. Jó, hogy az első alkalommal, a bejelentkezésnél mindezt nem elmondanom, csak leírnom kell.

Miután kitöltöttem a rövid űrlapot, a telefonomért nyúlok. Meg-megcsúszik a kezem, és gombóc nő a torkomban, miközben a néhány szavas üzenetet írom, így vagy három percig is eltart, mire végzek vele.

Elmegyek pszichológushoz

Az asztalra dobom a készüléket, mintha mázsás súlytól szabadulnék. Felállok, és kimegyek a nappaliba, ahol a szüleim tévéznek. Megállok az ajtóban, megköszörülöm a torkom. Mindketten rám néznek, várakozásteljes a tekintetük.

– Találtam pszichológust. Kértem időpontot. És írtam Patricknek.

– Helyes – bólint apa, anya pedig elmosolyodik.

– Nem maradsz itt egy kicsit?

Megrázom a fejem, és visszamegyek a szobám biztonságot nyújtó falai közé. A telefonomon üzenet vár, de nem merem megnézni. Átöltözök, a mobillal együtt bebújok az ágyba. Néhány helyen még tompán fáj. Zúzódásaim vannak. A gondolatra összerándul a gyomrom, hányinger kerülget. Azóta kerülöm a tükröt is, nem akarom látni, hogy nézek ki.