Julia James

Veled vagy nélküled?

Trish Morey

Születésnapi ajándék

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Julia James, 2021 – Vinton Kiadó Kft., 2024

A Júlia 801. eredeti címe: Cinderella’s Baby Confession

(Harlequin, Mills & Boon Modern Romance)

Magyarra fordította: Bakay Dóra

© Trish Morey, 2009 – Vinton Kiadó Kft., 2024

A Júlia 802. eredeti címe: The Ruthless Greek’s Virgin Princess

(Harlequin, Mills & Boon Modern Romance)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2012)

Magyarra fordította: Herczog Gábor

Nyomtatásban megjelent: a JÚLIA 801-802. számában, 2024

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-963-540-870-2

- Kép: Shutterstock

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2024

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Julia James

Veled vagy nélküled?

Előhang

Alys a kezében lévő műanyag lapocskára meredt. A két vonal jól látható volt. A két vonal, amely azt jelezte, hogy terhes.

A szó ott visszhangzott a fejében, miközben megragadta a mosdókagyló szélét, mintha erőt akart volna meríteni belőle.

Mit tegyek? Hogyan fogok boldogulni?

Megnézte a tükörképét a mosdókagyló felett. Az arca hófehér volt, a szeme kitágult a rémülettől. A gondolatok csak úgy kavarogtak a fejében.

Nem lehetek terhes! Nem engedhetem meg magamnak! Most nem!

A félelem betöltötte a lelkét. A konyhaasztalon még mindig ott volt a levél a szörnyű üzenettel, amely tegnap reggel érkezett postán. Remegő lélegzetet vett, de még mindig a tükörképét bámulta.

Édes istenem, nem volt elég nehéz az elmúlt négy év? Ennyi telt el a szörnyű nap óta, amikor közvetlenül az érettségi vizsgák előtt valaki felhívta, és közölte vele, hogy az anyja a sürgősségin van. Súlyos közlekedési baleset érte, és a mentők kórházba vitték. Cserbenhagyásos gázolás történt, az elkövető otthagyta az áldozatát. Az anyja már a műtőben volt a hívás idején, de olyan súlyosan megsérült, hogy talán nem éli túl a következő néhány órát.

Az a nap megváltoztatta az édesanyja életét – de az övét is.

Az anyja végül soha nem gyógyult meg teljesen. Ágyhoz kötött maradt, és éjjel-nappali ápolásra szorult, amit Alys odaadóan vállalt. De hat hónappal ezelőtt az édesanyja meghalt.

Alys most lehunyta a szemét. Úgy érezte, mintha ólomsúly nehezedne a vállára.

Szerette az anyját, egy pillanatig sem habozott, hogy vállalja a gondozását, de nehéz időszak volt. Fel kellett adnia a saját életét, az álmait, és helyette a súlyos beteg édesanyjáról kellett gondoskodnia. Voltak pillanatok, amikor arra vágyott, hogy elszökjön, és újra egyedül éljen, de tudta, hogy nem hagyhatja magára az anyját.

És amikor eljött a vég, teljesen kiborult. Az egyetlen ember a világon, aki érte élt, aki szerette őt, nincs többé…

Nincs senkim, egyáltalán senkim.

A hang, amely az anyja halála óta ott visszhangzott a fejében, egyre hangosabb lett.

A fehér műanyag lapocska a végzetes két csíkkal a mosdóba esett. Alys leengedte a kezét, és a még lapos hasára tette. Miközben elöntötték az érzelmek hullámai, gyengéden, szeretettel megsimogatta a hasát.

Már nem volt egyedül. Volt valaki, akit szerethetett, és aki szeretni fogja őt. Még mindig láthatatlan, megfoghatatlan, mégis ott van.

Az én kicsikém! Bármibe kerül is, felnevelem. A gyermekem biztonságban és szeretetben fog felnőni. Otthont fogok teremteni neki… valahogyan.

De azt is tudta, hogy ez mit jelent.

Annak a végzetes éjszakának az emléke élénken és felejthetetlenül idéződött az emlékezetébe.

1. FEJEZET

Alys kedvetlenül táncolt a partnerével, aki Maisey-nek, az egyetemi barátnőjének egyik ismerőse volt.

Maisey sürgette Alyst, hogy jöjjön el Londonba a hétvégére, és vegyen részt vele ezen a partin – kikapcsolódásként a hétköznapokból.

– Hatalmas buli lesz egy West End-i luxusszállodában. Suze is csak azért kapott meghívást, mert modellkedik. Jó lesz, majd meglátod! Azok után, amin keresztülmentél, pont erre van szükséged.

Csábítóan hangzott, de Alys már nem volt benne ilyen biztos. Régóta nem járt már szórakozni, az efféle bulik egyszerűen nem az ő világa.

Magán érezte a férfiak tekintetét, és már megbánta, hogy szabad kezet adott Maisey-nek a ruhája és a frizurája kiválasztásában.

Hosszú, szőke hajával, tussal kihúzott szemhéjával és skarlátvörösre rúzsozott szájával túlságosan feltűnőnek érezte magát, és egyáltalán nem volt önmaga. Ahelyett hogy jól érezte volna magát, legszívesebben elmenekült volna.

Amikor a dal végre-valahára befejeződött, visszament a koktélbárba, hogy megkeresse Maisey-t, és elbúcsúzzon tőle. A tekintete körbejárta a termet… és a lába hirtelen földbe gyökerezett.

Nikos egy martinispohárral a kezében a bárpultnál állt, és körbepillantott a zsúfolt helyiségen. A hangulata nem volt valami jó. Késő délután érkezett Londonba egy kellemetlen brüsszeli ebéd után, amit Irinával költött el. Szakítania kellett vele, ami sosem szép dolog. Nem bírta tovább elviselni a lány mind egyértelműbb célzásait, aki arra várt, hogy megkérje a kezét.

Sok sikert kívánt neki az európai pénzügyi világban, de azt mondta, hogy számára a házasság szóba sem jöhet.

Nem volt mindig így. Tíz évvel ezelőtt még nagyon várta az esküvőjét. Akkor még hiszékeny, bizakodó huszonkét éves srác volt, annyira naiv, hogy elhitte, egy nő csak önmagáért szereti…

Az apja volt az, aki megmentette élete legnagyobb hibájától.

Elhúzta a száját. Még most is hallotta a szavait:

– Ki kellett mondanom, hogy kitagadlak. Csak így tudtam bebizonyítani neked, hogy Miriam Kapoulous csak a pénzedet akarja.

Az apja nem is tévedett Miriammal kapcsolatban. Amint a nő megtudta, hogy Nikost kitagadták az örökségéből, visszaadta a jegygyűrűjét.

Nikos most is ugyanolyan tisztán hallotta az apja szavait, mint akkor:

– Nem hagyom, hogy ugyanaz történjen veled, mint velem! Egyetlen nő sem járhat sikerrel, aki csak a pénzedre hajt, akármilyen trükkökkel próbálkozik is.

Nikos apja rosszalló tekintetének súlya alatt nőtt fel. A születése körülményei alakították az életét. Számtalanszor azt kívánta, bárcsak egy másik asszony fia lenne. Egy olyan nőé, aki nem kényszerítette az apját házasságra.

Félresöpörte az emlékeket. Nem hagyhatta, hogy a hangulata tovább romoljon.

Egész felnőttkorát azzal töltötte, hogy bebizonyítsa, ő is igazi Drakis. Azzal, hogy azt tette, amihez egy Drakis a legjobban ért: pénzt keresett. És jó volt benne – ezt még az apjának is el kellett ismernie. Az üzleti érzék veleszületett adottsága volt, akárcsak a remek tárgyalási készsége.

Az ő erőfeszítéseinek köszönhetően a Drakis család cége jobban szárnyalt, mint valaha. Így telt az élete – mindig úton volt, alig maradt ideje pihenésre és kikapcsolódásra. Amikor mégis volt egy kis szabadideje, nem vett részt efféle hangos partikon. Csak azért jött el ide, mert egy ismerőse volt a házigazda.

Tekintete lekicsinylően siklott végig a felcicomázott modelleken és filmsztárokon. Sokan közülük abban a reményben jöttek ide, hogy találnak egy pénzes pasast.

Nikos körülnézett, az ismerősét kereste. Aztán minden iménti gondolata elillant.

Alys megállt, és tekintete egy férfira szegeződött, aki a zsúfolt koktélbár túloldalán ült a pultnál. Magas, karcsú, sötét hajú, harminc körüli, markáns vonásokkal és napbarnított bőrrel.

Soha életében nem látott még ilyen lélegzetelállítóan vonzó férfit, aki egyenesen rá nézett…

Önkéntelenül is megnyalta az ajkát. A pulzusa felgyorsult, amikor a tekintetük találkozott. Ebben a pillanatban a táncpartnere megragadta a csuklóját.

– Hé, bébi, gyere vissza!

Alys odafordult felé, és megpróbálta kiszabadítani a kezét a férfi szorításából.

– Köszönöm, de nem…

Ennél tovább nem jutott. Egy másik hang – mély és parancsoló, némi mediterrán akcentussal – félbeszakította:

– A hölgy nemet mondott.

Alys megpördült. Az a férfi a bárból most ott állt előtte.

A szorító kéz eltűnt a csuklójáról.

– Oké, haver, nem tudtam, hogy hozzád tartozik.

– Most már tudod – jött a válasz.

Alys érezte, hogy megfogják a könyökét, majd a férfi, akinek a külseje teljesen lenyűgözte, a bárpulthoz vezette. Megpróbált tisztán gondolkodni, de közben hagyta, hogy az idegen felsegítse egy bárszékre, és leüljön mellé.

– Úgy fest, mint akinek jólesne egy ital – mondta. A hangjából eltűnt minden keménység.

A lány szíve hevesen kalapált, ahogy a férfira nézett. Közelről még jobban nézett ki. Ő volt a legvonzóbb férfi, akivel valaha találkozott. Valami azt súgta Alysnek, hogy nem csak lovagiasságból avatkozott közbe.

Hálás volt a sminkért, amit Maisey tett fel rá, mert érezte, hogy elpirul alatta.

– Szóval, mit szeretne inni?

– Hm… egy Sea Breeze-t – hallotta magát Alys, és a hangja rekedtnek tűnt.

Éppen haza akart indulni. Keresd meg Maisey-t, búcsúzz el tőle, és menj el!

Ehelyett a bárszéken maradt, miközben a férfi odaadta neki a vodkából és áfonyaléből álló koktélt. Aztán felemelte a martinispoharát.

– Yammas! – mondta.

– Tessék? – nézett rá Alys elbizonytalanodva.

– Görögül: egészségünkre – válaszolta az idegen, és kortyolt egyet a martinijából. Tekintete lazán végigsiklott a lányon, mintha csak felmérte volna.

Alys nagyon is tisztában volt azzal, mit láthat. Művészien kócos szőke haja a hátát verdeste, szeme hatalmasnak tűnt a hangsúlyos szemhéj- és szempillafesték miatt. A ruha, amelyet Maisey kölcsönzött neki, szűk volt, majdnem egy számmal kisebb, amilyet még az egyetemi éveiben sem vett volna fel.

Keresztbe tette a lábát, abban a reményben, hogy ettől kevésbé tűnik majd szűknek a ruha. De csak annyit ért el, hogy az a sötét tekintet a lábára vándorolt…

– Maga görög? – próbálta elterelni a férfi figyelmét a lábáról.

Az idegen tekintete visszatért a lány arcára, miközben újabb kortyot ivott a martiniból. Aztán letette a poharat, és a kezét nyújtotta.

– Nikos vagyok – mondta. – Nikos Drakis.

Ahogy kimondta a nevét, az akcentusa érezhetőbb volt.

– Alys – mondta ő, és kezét a férfi kezébe tette. – Alys Fairford.

Csak egy másodpercig értek egymáshoz, de az arca megint felforrósodott.

– Örülök, hogy megismerhetem, Alys. Ez az este nagyon unalmas volt, de most…

Ettől a lányban lángra lobbant az elfojtott tűz. Az alatt a négy év alatt, amit az anyja ápolásával töltött, már el is felejtette, hogy képes ilyen érzésekre.

Vad vágyakozás támadt benne az után, ami eddig hiányzott az életéből. Amikor ez a hihetetlenül vonzó férfi úgy nézett rá azzal a sötét, ellenállhatatlan szemével, ahogy még soha egyetlen férfi sem.

Alys hirtelen eldöntötte: ma este nem tilt meg magának semmit, és kihasználja a nagy lehetőséget.

Nikos fejében megszólalt egy figyelmeztető hang. Mi a fenét keres itt? Tényleg fel akar vinni a szobájába egy ilyen felcicomázott nőcskét?

Azt sem tudta megmagyarázni, miért segített neki megszabadulni a fickótól, aki zaklatta. Egyáltalán nem állt szándékában ezt tenni. Csak nézni akarta a lányt, a selymesen hullámzó hajától kezdve a ruhája rövid szegélyéig, amely oly sokat megmutatott hosszú, karcsú lábából.

Volt benne valami több, mint a feltűnő megjelenése…

Talán a szeme. Kékesszürke és hatalmas volt, és úgy nézett rá vele, hogy Nikosnak mindene belebizsergett. Ez a kifejező tekintet azonban nem illett a ruhájához. Nem mintha ő kifogásolta volna az öltözékét. A legkevésbé sem. Mi rossz van abban, ha egy nő megmutatja a bájait, különösen, ha ilyen lenyűgözően néz ki?

Nem volt szokása idegen nőkhöz közeledni, de ezúttal kivételt tett.

Közben nemkívánatos emlékek támadtak fel benne. Túlságosan is jól ismerte az apja történetét. Ő is egy idegen nő hatása alá került egy végzetes estén.

Nikos lerázta magáról az emlékeket. Nem fogja elkövetni ugyanazt a hibát, mint az apja.

Nyugalom! – mondta magának, és újabb kortyot ivott a martinijából.

Ez a csinos nő keresztezte az útját, miért ne élvezhetné ki a lehetőséget? Ha ő is akarja, együtt tölthetik az előttük álló éjszakát.

De vajon akarja-e?

A külseje alapján aligha volt kétséges, Nikos mégis újra megérezte a különbséget közte és a többi partizó lány között.

Letette a martinispoharát. Itt az ideje a következő lépésnek.

Rámosolygott a lányra, melegen és hívogatóan.

– Együnk valamit, Alys! – javasolta.

A szálloda étterme csendes volt, és a zsúfolt koktélbár meg a dübörgő zene után Alys élvezte a visszafogott légkört.

Amióta először meglátta ezt az idegen férfit, úgy érezte, mintha álmodna. De ez az álom minden egyes perccel valóságosabbá vált.

Feltámadt benne a vágy, hogy elvegye, amit akar, hogy két kézzel megragadja, amit az élet négy éven át megtagadott tőle.

Alig tudta elhinni, hogy ez történik vele. De az étel finom volt, és nagyon is valóságos, az pedig, ahogy Nikos nézett rá, még valóságosabb.

Vacsora közben kellemesen elbeszélgettek. Alys alig tudta elhinni, hogy képes normális beszélgetésre, miközben a gyomra remeg az idegességtől.

Megkóstolt egy falat fekete ribizlis kacsát, majd az utazásairól kérdezte Nikost. A férfi már elmondta neki, hogy sokat utazik üzleti ügyben. Úgy tűnt, ennek köze van a befektetésekhez és a nemzetközi pénzügyekhez, olyan dolgokhoz, amelyekről ő semmit sem tudott.

Ezért inkább arról kérdezte a férfit, a világ mely részein járt már – olyan helyekről, amelyeket ő soha nem fog látni, de ha mégis, akkor is csak kispénzű turistaként.

– Ez közel sem olyan izgalmas, mint ahogy gondolja, Alys – mondta Nikos. – Brüsszel, Frankfurt, Genf, New York, Sanghaj, Sydney… Többnyire csak a repülőteret, a szállodát és az irodákat látom. Nincs sok szabadidőm.

Alys a férfira nézett. Fáradtnak tűnt, szinte már keserűnek.

– Akkor miért dolgozik annyit? – kérdezte.

Nikos elmosolyodott.

– A közhiedelemmel ellentétben a pénz nem a fán nő.

Alys a homlokát ráncolta.

– De ha már van elég pénze, miért akar egyre többet?

A férfi felemelte a borospoharát, hátradőlt, és furcsa arckifejezéssel nézett rá.

– Magának mennyi pénzre lenne szüksége, Alys?

A lány pislogott.

– Nos, annyira, hogy kifizessem a számláimat… és talán még egy kicsivel többre. – Megvonta a vállát. – Nem én vagyok a megfelelő ember ennek eldöntésére. Mindig is szerényen kellett élnem.

Miközben beszélt, bűntudatot érzett, és az ajkába harapott.

– Sajnálom. Itt ülök, és élvezem ezt a finom ételt, amit soha nem engedhetnék meg magamnak, és azt kérdezem, miért akar ennyi pénzt keresni…

A férfi érezhető melegséggel nézett rá.

– Nagyon örülök, hogy élvezi, Alys. Elvégre meghívtam, nem igaz?

A lány bólintott. Talán hiba volt elfogadnia a férfi meghívását. A borospohara után nyúlt, de aztán habozott, mert az árára gondolt. Ez a bor bizonyára megfizethetetlen lenne a számára.

Ivott egy kortyot, és visszatette a poharat az asztalra.

– Mi a helyzet a saját otthonával? Még sosem jártam Görögországban. Tényleg olyan gyönyörű, mint amilyennek a képeken látjuk? Az a sok égei-tengeri sziget!

– Nem sokat tartózkodom Görögországban. Van egy házunk az egyik szigeten, de nem emlékszem, mikor jártam ott utoljára.

– Ó, de kár! – mondta önkéntelenül is Alys, és rámosolygott a férfira. – El kellene határoznia, hogy hamarosan odautazik. Vegyen ki egy kis szabadságot!

– A megfelelő társasággal csábító ötlet… – mondta Nikos, és a lány szemébe nézett.

Alys érezte, hogy felforrósodik az arca. Újra ivott a borából, majd folytatta az evést.

Hirtelen olyan képek jelentek meg a lelki szemei előtt, hogy ő és Nikos a tengerparton napozik egy gyönyörű görög villa előtt.

Örült, amikor a férfi félbeszakította a gondolatait.

– És mi a helyzet magával, Alys? Londoni?

A lány megrázta a fejét.

– Vidéken lakom, a hétvégén egy régi barátnőmet látogattam meg. Együtt laktunk az egyetem alatt, nem messze Stratford-upon-Avontől, Shakespeare szülőhelyétől.

Meglepetésére Nikos készségesen belemerült a témába, és hamarosan már a klasszikus görög színházról beszélgettek. Alys úgy érezte, mintha már sokkal régebb óta ismerné őt.

A férfi egyszer csak kíváncsian nézett rá.

– Azt hittem, a divatiparban dolgozik. Talán modellként.

– Ó, nem, nem vagyok hozzá elég magas és vékony.

Nikos felemelte a borospoharát, és a pereme fölött a lányra nézett.

– Semmit sem változtatnék a külsején, Alys.

A lánynak felgyorsult a szívverése.

A férfi koccintott vele.

– Magára, Alys, és a közös esténkre! Csak egy dolgot sajnálok. Holnap indulnom kell Genfbe.

Jelentőségteljesen nézett rá, és Alysnek az volt a benyomása, hogy mondani akar neki még valamit. Egy pillanatig nem tudta, mi lehet az. Aztán megértette.

Elpirult, és a borospohara után nyúlt.

– Iszunk még egy kávét odafent a szobámban? – tette fel a kérdést Nikos. – Mit szól hozzá, Alys?

A lány érezte, hogy a szíve hevesen ver a szűk ruha alatt. Megérezte a pillanat fontosságát.

Ha nemet mondok, elmosolyodik, elfogadja a válaszomat, és taxit rendel nekem. Megköszöni az estét… és vége az egésznek.

Nem tudta elviselni a gondolatot, hogy ennek a mámorító találkozásnak itt és most vége legyen.

Hallotta a saját hangját, amint kimondta:

– Miért ne?

Nikos óvatosan felállt az ágyról, majd visszafordult, és a még mindig alvó lányt nézte. Szőke haja legyezőként terült szét a párnán. Annyira másképp nézett ki, mint este! Valamikor az éjszaka folyamán kiment a fürdőszobába, és lemosta a sminkjét. A bőre sápadt és finom volt, a szemhéja szinte áttetsző, a szempillája hosszú és sötét.

Most fiatalabbnak tűnt. Ártatlannak.

Amikor ide vezette a hálószobájába, Alys habozott. Ő megcsókolta, majd a karjába emelte, az ágyhoz vitte, és levette testhezálló ruháját.

Lehet, hogy a tétovázása oka a félénkség volt? Vagy csak játszadozott vele?

Nikos a homlokát ráncolta. Olyan kérdések merültek fel benne, amelyekre nem akart válaszolni. Összeszorította a fogát, és elnyomta a mindent elsöprő vágyat, hogy újra lefeküdjön a lány mellé, és csókkal ébressze fel.

Kényszerítette magát, hogy elforduljon. Nem volt már ideje ilyesmire. A délelőttje találkozókkal telik, aztán Genfbe repül.

Alys lassan ébredezni kezdett. Nikos megcsókolta.

Egy gyors, futó búcsúcsók, semmi több…

Alys kinyitotta a szemét, és látta, hogy a férfi ott áll az ágy mellett, frissen zuhanyozva és borotválkozva, a tegnap estihez hasonló öltönyben. A reggeli fény megcsillant arany mandzsettagombján.

Mosoly játszott az ajka körül. De nem az az érzéki, meghitt mosoly, mint tegnap este, hanem sajnálkozó mosoly, amely jelezte neki, hogy az együtt töltött időnek vége.

– Mennem kell – mondta Nikos. – Nem kell sietned. Annyi ideig maradsz, ameddig csak akarsz. Rendelhetsz reggelit. Az étlapot a telefon mellett találod. – Szünetet tartott, és még mindig a lányt nézte. – Szeretném, ha tudnád – folytatta –, hogy az együtt töltött éjszakánk felejthetetlen volt. – Egy pillanatra úgy tűnt, mintha tétovázna. Aztán újra elmosolyodott, de a szeme kifejezéstelen volt. – Vigyázz magadra, Alys.

Azzal elfordult, és elhagyta a hálószobát. Egy pillanattal később a lány hallotta, hogy a lakosztály ajtaja kinyílik, majd újra becsukódik. Aztán csend lett. Egyedül maradt – egy olyan éjszaka emlékeivel, amelyet soha többé nem élhet át.

Három hónappal később

Nikos az ablakon át az alatta elterülő végtelen Atlanti-óceánt nézte, és kinyújtóztatta a lábát. Holnap reggel Amszterdamba utazik, ott átszáll, és dél felé repül, vissza Athénba, hogy egy új, ígéretes üzletről tárgyaljon az apjával.

– Bizonyítsd be, hogy igazi Drakis vagy!

Nikos szinte már hallotta az apja kihívó hangját. És még valamit, ami mindig ott visszhangzott a hangjában, amikor hozzá beszélt. Azóta hallotta, amióta csak élt.

Elhessegette a gondolatot, és ivott egy kortyot a pezsgőből. A chicagói tárgyalások keménynek bizonyultak, és késő éjszakába nyúltak. Most már csak egy dolgot akart: pihenést és gyógyulást.

Azt is pontosan tudta, kivel. Azzal a fantasztikus kis szőkével Londonból.

Elkomorult. Újra és újra próbálta meggyőzni magát, hogy csak egyéjszakás kaland volt, és nincs is szüksége rá, hogy újra megtörténjen. És mégis, az óta az éjszaka óta nem tudta kiverni a lányt a fejéből. Puha szájának emléke, ahogy megnyílik neki, telt melle a kezében, ahogy a csípője megemelkedik, hogy befogadja őt…

Hirtelen letette a pezsgőspoharat. Ez most nem az ilyen emlékek ideje. De a képek csak nem akartak eltűnni a fejéből.

Az első pillanattól fogva akarta a lányt, amikor meglátta. És még mindig így van.

Ismét a pezsgőért nyúlt. Eldőlt: nem fog Amszterdamból visszamenni Athénba. Londonon keresztül fog repülni, egy kis kitérővel.

A konyhaablak mögötti kis kert napfényben fürdött, de Alys nem tudta élvezni. Kapott egy második hivatalos értesítést a banktól – még az elsőnél is fenyegetőbb megfogalmazásút –, amelyben közölték vele, hogy küszöbön áll a végrehajtás, hacsak nem fizeti ki azonnal a tartozását.

Árverezés.

A szó sokáig ott visszhangzott a fejében. Mélységes félelem töltötte el. Ez a szerény kis ház volt az otthona iskoláskora óta. Az édesanyja sokáig spórolt, amíg elég pénze lett a foglalóra, és jelzáloghitelt vett fel, hogy megvásárolhassa a házat, amelyben eddig éltek.

Az anyjának sikerült egyedül felnevelnie őt, egyensúlyt teremtve az anyai teendői és az ápolónői munkája között.

Bár… Mennyit látta valójában az édesanyját gyerekkorában? Nem sokat. Ez volt az igazság.

Nem akarom ezt a gyermekemnek.

Amire vágyott – mégpedig kétségbeesetten –, az a biztonságos otthon volt.

A félelem kiszorította a tüdejéből a levegőt. Éppen most fenyegeti a kilakoltatás, amikor a baba úton van…

Úgy tűnt neki, mintha a ragyogó nap rajta akarna gúnyolódni.

Csak egy módja van a pénz előteremtésének, ez az egyetlen reménye.

Nehezen tudta csak megírni a levelet, amelyet aztán elküldött a londoni szállodába, azzal a kéréssel, hogy továbbítsák Nikosnak.

De vajon tényleg továbbítani fogják?

És még ha így is lenne, hogyan reagál majd rá Nikos?

Nikos átsétált a szálloda előcsarnokán. A recepciósok mindent tudnak, ami egy szállodában történik, ezért azt remélte, hogy megtudhat tőlük valamit arról a nőről, akit egy partin ismert meg ebben a szállodában.

– Á, Mr. Drakis! Jó újra látni. Mit tehetünk önért?

Amikor Nikos a lányról akarta kérdezni, a férfi kivett valamit az egyik bokszból, és átnyújtja neki.

– Ezt most akartuk átadni önnek, uram – mondta.

Nikos elkomorult, és a borítékra pillantott. A vékony, olcsó papír és a levélre kézzel írt név láttán a homlokát ráncolta.

Elvette a borítékot, és türelmetlenül feltépte. Ahogy elolvasta a kézzel írt sorokat, a kérdezősködés immár feleslegessé vált. Akárcsak a terve a lánnyal kapcsolatban, aki egyetlen felejthetetlen éjszaka alatt megbabonázta – és aki épp most rombolta le a terveit.

Alys megette az utolsó szelet pirítóst, és a mosogatóba tette a tányért. Mennie kellett a reggeli műszakjába a szupermarketben.

Nikos még mindig nem válaszolt a levelére. Mi van, ha nem is akar tudni róla? Aligha örült a hírnek.

A lánynak édesanyja ismerős szavai csengtek a fülében:

– Soha nem mondtam el neki. Hidd el, nem akarta volna tudni.

Újra feltört benne a régi fájdalom és a gyász az apja miatt, akit soha nem ismert, és aki soha nem tudott róla.

Most mély lélegzetet vett, és keze a hasára vándorolt. Legalább az ő gyermekének soha nem kell azt hallania, hogy az anyja eltitkolta a létezését az apja előtt.

De ez még nem jelenti azt, hogy Nikos elismeri a gyermeket, és akkor az anyagi segítségről még szó sem esett.

Összerezzent, amikor megszólalt a csengő. Talán már az ajtóban áll a végrehajtó?

Megkönnyebbülten vette észre, hogy csak egy futár az, aki egy borítékot ad át neki.

– Itt kell aláírnia – mutatott a tabletre.

Alys becsukta az ajtót, és aggodalommal eltelve feltépte a borítékot.

A levél azonban nem a banktól vagy a bíróságtól érkezett.

Nikos küldte!

A repülőgép megkezdte az ereszkedést. Alys az ablakból Görögország partjait látta. Eszébe jutott, amikor a hazájáról tett fel kérdéseket Nikosnak, azon az éjszakán, amikor megosztotta vele az ágyát.

Az az éjszaka végül ide vezérelte őt. A férfi nyilvánvalóan el akarja ismerni a gyermekét, nem igaz? Mi másért küldte volna neki a repülőjegyet?

Vajon Nikos várni fogja a repülőtéren?

Gondolatok cikáztak a fejében; olyan emlékek, amelyeknek nem lett volna szabad felmerülniük benne.

Nem azért jött, hogy újra szeretők legyenek – a férfi soha nem akart tőle többet annál az egy éjszakánál. De legalább elismeri a gyermekét…

A félelem azonban ismét fellángolt benne. Mit fog mondani neki Nikos? Vajon részt akar-e venni a gyermek nevelésében?

A gép most leszállt a kifutópálya betonjára – Alys megérkezett Athénba.

Nikos az órájára pillantott. A gépnek már le kellett volna szállnia. Elküldte Alysért a sofőrjét, és lefoglalt neki egy szállodai szobát. Természetesen nem a jól ismert szállodák egyikében, mert a legkevésbé sem akarta, hogy valaki meglássa őket együtt, és pletykálni kezdjenek róluk.

Az arckifejezése megkeményedett. Hamarosan úgyis elindul a pletyka. Ha tényleg igaz, amit Alys írt…

Nem, nem akart értelmetlen spekulációkba bocsátkozni. Meg kell tudnia a tényeket, és aszerint kell cselekednie.

Alys annak a szállodának az előcsarnokában állt, ahová az udvarias, de kissé barátságtalan sofőr vitte.

Nikosnak nyoma sem volt – sem a repülőtéren, sem a modern szállodában. Csak egy üzenet várta a recepciósnál, hogy másnap délelőtt tizenegykor érte jön.

Alys nem tudta, hogy a hosszú nap utáni kimerültség vagy a csalódás okozta-e, de ahogy felment a szobájába, lefeküdt és álomba merült.

Most, nem sokkal tizenegy előtt az előcsarnokban várakozott, és látta, hogy a tegnapi sofőr jött érte. A férfi kérésére követte őt egy fekete limuzinhoz. A sofőr kinyitotta neki a hátsó ajtót, és ő beszállt.

Nikos a másik oldalán ült. Nem mosolygott.

2. FEJEZET

Nikos első gondolata az volt, hogy alig lehet felismerni Alyst. A haja szigorú copfba volt fonva, nem viselt sminket, és az egyszerű világosbarna ingruha eltakarta gyönyörű idomait.

Automatikusan szemügyre vette a lány hasát, de semmilyen változást nem látott.

Amikor először találkoztak a koktélbárban, nem tudta megmagyarázni, miért képtelen levenni róla a szemét. Alys egyszerűen ellenállhatatlanul nézett ki.

Pedig átkozottul ellen kellett volna állnom neki!

De már késő volt.

Alys hátradőlt a puha bőrülésen. A szája kiszáradt, és nem jutott eszébe semmi, amit mondhatna. Teljes üresség volt a fejében.

– Köszönöm, hogy meghívtál – szólalt meg halkan.

– Mit vártál? – kérdezte Nikos szűkszavúan. – Kérlek, kapcsold be a biztonsági övet.

A lány hálás volt, hogy van mivel elfoglalnia magát, és addig próbálgatta becsatolni az övet, amíg az végre a helyére nem kattant. A férfi a mogorva tekintete ellenére pontosan ugyanolyan hatással volt rá, mint amikor először találkoztak. Az orrába szállt az arcszesze illata, amit a karjában töltött éjszakáról ismert.

Gyorsan elhessegette az emléket. Nem szabad erre gondolnia – most nem.

Kinézett az autó ablakán.

– Hová megyünk? – Próbált normális hangon beszélni, de tudta, hogy szánalmasan kudarcot vallott.

– Orvosi vizsgálatra. – A férfi hangja hűvösen csengett, nem volt benne az a melegség, amit akkor hallott, amikor először találkoztak.

– Ó… Épp múlt héten voltam ellenőrzésen a szülésznőmnél…

– Ez sokkal alaposabb vizsgálat lesz – szakította félbe Nikos.

A lány gondolatai száguldottak. Nem tudta, mire számítson, amikor újra találkozik Nikosszal. Nos, most már tudta.

– Nikos, megértem, hogy ez sokkoló volt számodra – mondta anélkül, hogy előbb gondolkodott volna –, de számomra is az volt. Sosem gondoltam volna, hogy…

A férfi egy pillanatig állta a tekintetét. A szeme kifejezéstelen volt. Aztán ismét elfordult, és kinézett az elsötétített ablakon.

Nem kellett volna eljönnöm! Soha nem lett volna szabad megírnom neki azt a levelet, soha nem kellett volna beszélnem a babáról…

Csakhogy már túl késő volt a megbánáshoz, és ő nem is engedhette meg magának.

Szorosan összepréselte az ajkát. A bank levele ólomsúllyal húzta le a táskáját.

Hallotta, hogy Nikos mond valamit, de amikor elfordította a fejét, rájött, hogy nem hozzá beszél. A füléhez szorította a mobiltelefonját, és görögül beszélt.

Utána az út hátralévő részét feszült csendben töltötték, amíg az autó meg nem állt egy modern épület előtt. A sofőr kinyitotta nekik az ajtót, majd Nikos odament a regisztrációs pulthoz, és mondott valamit görögül.

– Kérem, jöjjön velem – fordult a hölgy Alyshez.

Nikos letelepedett a váróteremben, kezében egy újsággal, és nem törődött Alysszel. A lány követte a nővért a tágas rendelőbe.

– Á, Miss Fairford! Örülök, hogy megismerhetem! – üdvözölte az orvos szinte akcentus nélküli angolsággal. Felállt, intett neki, hogy foglaljon helyet, majd visszaült a saját helyére a széles íróasztal mögé, és kinyitott egy mappát. Aztán kedvesen folytatta: – Szeretnék feltenni önnek néhány kérdést, mielőtt elvégeznénk a vizsgálatot. Ez az első terhessége?

– Igen.

– Eddig volt panasza? … Nem? Csodálatos! Most pedig győződjünk meg róla, hogy minden úgy van, ahogy lennie kell. – Olyan melegen és megnyugtatóan mosolygott rá, ahogy csak a nagyon drága orvosok tudnak mosolyogni.

Időbe telt, mire Alys ismét kijött a rendelőből. Nikosnak igaza volt. Tényleg nagyon alapos vizsgálatban volt része.

Pontosan meg tudta mondani az orvosnak, hány hetes terhes, sőt még a fogantatás időpontját is. Az az éjszaka volt, amit Nikos Drakisszal töltött.

– Kérem, jöjjön velem, Miss Fairford. – Az ápolónő egy kicsi, de hívogató váróterembe vezette Alyst. A kényelmes székek mellett kisasztalok voltak magazinokkal, egy drága kávéfőző, a szomszédban pedig mosdó.

– Engedje meg, hogy készítsek önnek egy kávét. – Az ápolónő rámosolygott.

Alys bólintott, és azon tűnődött, mi lesz most. Engedélyt adott az orvosának, hogy beszéljen Nikosszal, és válaszoljon minden kérdésére. Valószínűleg épp most beszélgetnek.

Belekortyolt a koffeinmentes kávéba, és elkomorult. Teljesen egyedül érezte magát, és nagyon messze volt az otthonától.

Nikos leült a nőgyógyász íróasztala előtti székre.

– Nos? – kérdezte feszülten.

– Valóban terhes. És a terhesség ideje megfelel az általad megadott időpontnak. – Az orvos hangja professzionálisnak, nyugodtnak és határozottnak tűnt.

Nikos hallgatott, miközben a doktor elmagyarázta neki, hogy a szülés várható időpontja röviddel karácsony után lesz.

A szavak ott visszhangoztak a fülében. Apa leszek… Egy gyermek apja…

Zavaros érzések kavarogtak benne. Amióta a hotelszobában kinyitotta a borítékot, úgy érezte, hogy érzelmi káoszba süllyedt.

Most még egy kérdést fel kell tennie. Egy olyan kérdést, amelytől a jövője függ. Nem akarta feltenni ezt a kérdést, de muszáj volt.

Ezért felemelte a fejét, az orvos szemébe nézett, és kimondta.

Az ápolónő ránézett az Alys melletti asztalon álló félig üres csészére, és kedvesen elmosolyodott.

– Mr. Drakis várja önt a recepción.

Alys fogta a táskáját, és követte a nővért. A recepciónál meglátta Nikost a váróteremben, egy széken ülve. Amint meglátta őt, felállt. Nem kérdezett tőle semmit, csak kifejezéstelenül nézett rá, majd kivezette a kocsihoz, amely a bejárat előtt várta őket.

Alys beszállt. Valószínűleg ugyanolyan kifejezéstelenül nézett, mint a férfi. Nem így képzelte az egészet. Bármit is remélt, nem az történt.

Amikor a sofőr indított, Nikos a lányhoz fordult.

– Elviszlek a szállodába. – A hangja éppoly semlegesnek tűnt, mint amilyen az arckifejezése volt. – Azt javaslom, pihenj egyet ma délután. Este pedig… – A hangja megváltozott. – Este beszélnünk kell. Nyolc órakor küldök érted egy kocsit. Kérlek, állj készen.

Amikor Alys csak hallgatott, a férfi elfordult tőle, és kinézett az ablakon.

A lány szerette volna megmondani Nikosnak, hogy inkább vigye ki a repülőtérre, és küldje vissza Angliába. A szemét könnyek égették, ahogy a táskájában lévő levélre gondolt.

Nikos azt mondta, hogy ma este beszélni fognak. Elvégre nem csak az ő gyerekéről van szó. A férfi is ugyanúgy felelős érte, mint ő.

Minden joga megvan ahhoz, hogy egy olyan gazdag férfitól, mint Nikos, anyagi támogatást kérjen, amire bizony nagy szüksége lenne.

Olyan szorosan fogta a táskáját, hogy az ujjai elfehéredtek.

Nem utasíthat vissza! – kapaszkodott bele kétségbeesetten ebbe a reménybe.

Nikos megpróbált a munkájára koncentrálni, de nem járt sikerrel. Túl sok gondolat kavargott a fejében.

Az utolsó, akire szüksége volt, az apja, aki kopogás nélkül lépett be a szobába.

– Úgy volt, hogy beszámolsz nekem a New York-i üzletről. Hogy áll a dolog? – kérdezte az öreg, aki nem fáradt az udvariaskodással.

– Később – válaszolta Nikos. Ma nem volt kedve az apja számonkéréseihez.

– Később nem jó! – förmedt rá dühösen az apja. – Nem mondtam még elégszer, hogy az idő pénz? Le kell zárnod ezt az üzletet, méghozzá gyorsan. Soha ne adj időt a partnerednek, hogy más lehetőségek után nézzen. Ezt mostanra már tudnod kellene!

Nikos keserűséget érzett. Mindig ugyanaz a nóta. Egész életében így ment.

Gyorsan más irányba terelte a gondolatait. Nem hagyhatja, hogy elvesszen ezekben az érzésekben. Nem, amíg az apja ott áll az íróasztala előtt, és rosszallóan néz rá.

Soha nem lehetett az a fiú, akire az apja vágyott, mert nem a megfelelő anya adott életet neki.

Gondolatban újra hallotta a nőgyógyász hangját, aki megerősítette Alys terhességének tényét.

Keserűen felnevetett. Figyelmen kívül hagyta a saját szabályait, és most megfizet érte. De gondoskodnia kell arról, hogy senki másnak ne kelljen fizetnie.

Félrelökte a sötét gondolatokat, és kényszerítette magát, hogy kiiktassa az érzéseit. Az apja más üzleti ügyekről szóló jelentéseket is látni akart, és új projektekről is akart beszélni vele.

A teendők listája sosem lett rövidebb, és mindig teljesítenie kellett. Ezért utazott folyton a világ körül. Újra és újra be kellett bizonyítania, hogy ő is egy Drakis.

Összeszorított foggal bólintott, és minden információt megadott az apjának, amit csak kért.

Egy óra múlva az öreg végül elhagyta a szobát. Nikos az órára pillantott.

Most már csak az előtte álló este számított, és a nő, akivel együtt fogja tölteni.

Ez lesz ugyanis élete legfontosabb tárgyalása, és nem engedheti meg magának, hogy veszítsen.

Sóhajtott, és visszasüppedt a bőrfotelbe. De hát miért is veszítene? Elvégre neki vannak jobb lapjai. Olyan lapjai, amelyekkel csak nyerhet.

A Drakis-vagyon.

Alyst mély álmából ébresztette fel a kopogás.

Miután megevett egy szendvicset a szállodai szobájában, kimerülten bezuhant az ágyba, és azonnal elaludt.

Most fáradtan megdörzsölte a szemét, és felkelt. Egy londiner állt odakint, és átnyújtott neki egy lapos, fehér, aranyszínű betűkkel díszített dobozt.

Meglepődve vette el tőle. Miután becsukta maga mögött az ajtót, az ágyához ment, és letette rá a dobozt. A szaténszalag mögött, amely a dobozt lezárta, egy kis boríték volt, benne egy kártya.

Viseld ezt ma este!

Nikos

Alys felemelte a fedelet, és félretolta a selyempapírt. Alatta egy ujjatlan, selyem koktélruha volt, halványzöld, térdig érő, kivágott nyakú darab.

Amikor felemelte, felszisszent a gyönyörtől. Milyen mesés ruha! Nyilvánvalóan egy ismert tervező munkája.