J. Goldenlane

Éjfél

Éjfél

Szerkesztő: Erdélyi István

Tördelőszerkesztő: Giczi Gyula

Korrektúra: Dobos Attila

Copyright © Goldmann Júlia, 2005, 2015, 2020

Borítófestmény © Leraynne, 2021

Minden jog fenntartva!

J. Goldenlane
Éjfél

Tán meglepő, ám mindösszesen csak három vámpírt ismerek.

Ott van legelőször is Richie, bár ő nem igazán számít. Egyszerűen nevetséges szokásai vannak! Állandóan az éjszakai teniszközvetítéseket nézi, és a legújabb kocsimodellekkel van kitapétázva a koporsója. A lábánál meg ott a videomagnó. Persze távkapcsolós, merthogy akkora távolságok vannak abban a koporsóban… De hagyjuk! Szóval, Richie nem sok vizet zavar.

Aztán ott van az angyali, vagy inkább ördögi Maria. A századforduló gyermeke, hibátlan, szecessziós szépség. Lehetetlenül karcsú, meglehetősen magas, és királynőien kecses. Általában fekete ruhákat hord, és gyakorta hagyja el a kastélyt egy-egy titokzatos kis kirándulás erejéig. Leginkább bárokba meg lokálokba jár, bár ezt tagadja, és örökösen hangoztatja, hogy mennyire megveti az ilyen helyeket. A szobájában zenét hallgat, és sokat olvas. Mindig ugyanazt a könyvet.

És hát persze ott van még a Lord. Igazi úriember, elegancia és dekadencia kérdésében felveszi a versenyt a legkékvérűbb angol nemesekkel is. Ő a kastély ura, és megfellebbezhetetlen hatalommal, továbbá méla gőggel uralkodik kicsiny családja felett. Hogy mikor született? Ki tudhatná? Az bizonyos, hogyha történelmi témára terelődik a szó, akkor előszeretettel csillogtatja meg káprázatos tudását, és évszázadokkal ezelőtt meghalt személyeket is oly közvetlenséggel emleget, mintha csak tegnap látott jó barátairól mesélne.

Hát, ők hárman vannak, ám rajtuk kívül nem ismerek egyetlen vámpírt sem.

Leszámítva természetesen saját magamat.

I.

Az idő múlása általában számtalan változást terel maga előtt, és ezek a változások örök forrásai minden problémának. A mi kicsiny, nyugodt világunkat feldúló változások például egy nevetséges aprósággal kezdődtek: John elkésett az ötórai teával.

– Hm, nem értem ezt a lehetetlen pontatlanságot! – meredt a Lord a belépő komornyikra, és összevont szemöldökkel elővette arany zsebóráját, majd futó pillantással megszemlélte annak számlapját. Hajnali öt óra három percet mutatott.

Láttam, mert ott álltam a karosszéke mögött. Eredendően a kertet figyeltem az ablakból, a lassan már derengő világosságot, az elnyíló virágokat. Kedvelem azt a méla álmosságot, ami kora hajnalban elterpeszkedik a szürke ég előtt.

A Lord megjegyzésére viszont visszafordultam, és a karosszéke mögé lépve magam is vetettem egy pillantást az órára. És valóban késett a tea.

– John, van valami kielégítő magyarázata? – érdeklődött a ház ura, de a hangszíne nem volt fenyegető, csak unott és hűvös, mint mindig.

– Bocsásson meg, milord, de sajnos a szakácsnőnek nem állt módjában időben elkészíteni a teát.

– Valóban? Megtudhatnám, hogy mi akadályozta?

– Valamivel éjfél után megszökött, milord.

– Ó, ez kínos – pislogott zavartan a Lord, de persze könnyedén túllépett a probléma felett. – És ezt már elegendő indoknak érzi, John, hogy három percet késsen?

– Ne haragudjon, milord. A szükséghelyzetre való tekintettel Herbert tette fel a teavizet, és rosszul mérte fel a forráshoz szükséges időt.

– Ez akkor is tűrhetetlen. Le fogok vonni a béréből fél pennyt.

– Fél pennyt? – nézett fel egy pillanatra Maria az ölében fekvő könyvből. – Félelmetes vagy, papa! Hadd figyelmeztesselek, hogy már évtizedekkel elmúlt a gazdasági világválság, továbbá a Brit Nemzetközösség réges-régen felhagyott az arany alapú valutakibocsátással. Manapság fél penny kevesebbet ér, mint a réz, amiből készül – csóválta meg a fejét, majd ismét lenézett, és lapozott.

– Maria, ezerszer megkértelek már, hogy ne szólj bele a család pénzügyeibe. Ez az én dolgom.

– Persze, papa – felelte a szentképeken tündöklő Máriák fagyos, fekete mása, immár teljesen hideg, szolgálatkész hangon, de nem nézett fel. Érthetetlen módon sajnálta az időt mindentől, ami nem függött össze a szenvedélyeivel.

Pedig időnk az van bőven, merengtem el, visszafordulva az ablak felé. A kert felett lebegő páratakaró kezdett felszakadozni, közeledett a napfelkelte.

– Tehát a szakácsnő távozott? – fordult vissza a komornyik felé a Lord.

– Igen, milord.

– Akkor gondoskodjon az itt maradt holmijáról, John, és rendeljen egy új szakácsnőt az ügynökségtől.

A komornyik könnyedén meghajolt.

– Bizonyos benne, milord, hogy onnan kellene új szakácsnőt szerződtetnünk? – kérdezte aztán, végtelen merészség, de ő ilyesmiket is megengedhetett magának.

– Nem értem, miért ne vehetnénk ismét igénybe az ügynökség szolgálatait. Ha jól emlékszem, az elmúlt százhúsz évben az összes cselédet onnan rendeltük, miért változtatnánk?

– Az ügynökségen már a múlt alkalommal is megjegyzéseket tettek a mi, khm, furcsa szokásainkra – védekezett a komornyik.

Egy pillanatra elmélyült a csend.

– Megtudhatnám, John, hogy mi alapján tételezik fel, hogy nekünk furcsa szokásaink lennének? – érdeklődött végül a Lord, némileg talán csodálkozó hangon, már amennyire ő képes volt csodálkozni.

– Talán azon alkalmazottak beszéltek, akiket valamilyen oknál fogva elbocsátottunk – mentegetődzött, de a ház ura nem fogadta el a magyarázatot.

Kicsit megcsóválta a fejét, majd felém fordult.

– Alexander Nyikolajevics – szólított meg –, ön, mint kívülálló, objektív szemlélő, ön úgy ítéli meg, hogy nekünk furcsa szokásaink vannak?

Hogy komolyan gondolta-e, amikor ilyen, és hasonlatos kérdésekkel fordult hozzám, azt nem tudom. Tekintve, hogy akkor már több évtizede náluk laktam, talán túlzásnak tartható, hogy objektív kívülállónak nevezett. Bár az is igaz, hogy ő másként mérte az időt, így megeshet, hogy valóban nemrég érkezett vendégként tekintett rám. Mindenesetre én komolyan vettem ezen megjegyzéseit, és nem hogy nevetni, de akárcsak elmosolyodni sem mosolyodtam volna el rajtuk soha.

Hát kiléptem az ablakmélyedésből, és könnyeden meghajtottam magam felé.

– Nem, uram. Önöknek nincsenek furcsa szokásai, leszámítva azon apróságokat, melyek ezen ország lakóira jellemzők, és amiket én, mint egyszerű külföldi, különösnek találok. De ezek nem zavarhatták a cég által küldött alkalmazottakat, hiszen ők szintén angolok.

– Ha szabad helyesbítenem, milord, a negyvenhatban felvett kertész az édesanyja révén félig skót volt – szólt közbe John.

– Ah! Szóval felföldi! Akkor semmin sem csodálkozom! – dőlt hátra a Lord, mindent értő arckifejezéssel. – Miért nem hívta fel a figyelmet eme tényre az illető felvételénél, John?

– Ez csak később derült ki, milord – mentegetődzött az öreg komornyik.

– Nos, immár mindegy. Ha az ügynökség nem hajlandó nekünk újabb embereket küldeni, akkor nem vesszük többet igénybe a szolgáltatásaikat – döntött végül a Lord, és láthatóan ezzel túl is lépett a kérdésen. – Közölje Herberttel, hogy legközelebb időben kezdje el az előkészületeket a hajnali teára.

A komornyik engedelmesen fejet hajtott, és talán távozott volna, megszokott, hangtalan lépteivel, ám ekkor Maria ismét felnézett a könyvből.

– Papa, Herbertnek már így is túl sok dolga van, nem lesz ideje főzni is. Tudod jól, hogy kell még egy ember, négy fő kevés egy ekkora kastély rendben tartására.

– Engedd meg, hogy ezt én döntsem el.

– Persze, aztán ha legközelebb a kertész szökik meg, akkor Herbert már mehet is füvet nyírni, kiváló! Kell egy új szakácsnő – magyarázta Maria hidegen, és közben lopva olvasott. Legalábbis nem emelte fel teljesen a tekintetét, amit én nem tudtam mással magyarázni.

– Nos, Maria, mi mást javasolsz? – kérdezte végül a Lord nyugodt, könnyed hangon, éppen csak leheletnyi gúnnyal, amit persze Maria nem vett magára.

– Az ügynökség megkerülésével is felvehetnénk új szakácsnőt.

– Egy idegent? – csodálkozott el a ház ura. – No de hát mindennek van határa! Mi ez, átjáróház? Ennyi erővel akár a Trafalgar Squere-re is kiköltözhetnénk!

– Talán kapcsolatba léphetnénk egy új ügynökséggel – javasolta hirtelen John. Logikus gondolat, de hát megszoktam már, ha valaki bármire is rá akarja venni a Lordot, jobb, ha nem sieti el az érvelést, lépésről lépésre halad, és nagyon türelmes.

Ennek jegyében aztán hosszan hallgattunk. Magam ismét kitekintettem az ablakon, hogy megszemléljem, mi változott az elmúlt pár pillanatban. Nos, minden. Még a terasz fehér márványlapjai is másként csillogtak az egyre erősödő fényben.

– Papa, ne légy már ilyen vaskalapos! – sóhajtott fel végül Maria.

A vállam felett visszanéztem. Láttam, ahogy a hajából előrebukik egy tincs, fekete vonal a hófehér bőrön. Tökéletes szépségű volt az arca, de a Lord jelenlétében nem lett volna illendő túl hosszan néznem, hát tovasiklott a pillantásom a komódon álló, unalomig ismert porcelánvázára, és csak a hangját hallgattam. Jegesen metsző volt, és gyönyörű.

– Ha a régi közvetítőirodában gyanakodnak ránk, akkor keresni kell egy újat! – szögezte le határozottan.

– Hogyhogy „gyanakodnak”? Nem vagyunk bűnözők, hogy „gyanakodni” kelljen ránk – jelentette ki a Lord, és az odakint egyre világosodó hajnal ellenére bent egy árnyalattal mélyebb lett a sötétség. Vagy csak én láttam így, de mindegy is, abban a pillanatban úgy sejtettem, nem lesz új szakácsnőnk. És még kevésbé lesz Mariának új szobalánya, mert mellesleg nagy tétben fogadtam volna rá, hogy ez húzódik meg a háttérben, nem a Herbert iránt való aggódás.

Maria is mérlegelte még egy kicsit a helyzetet, de ő talán nem érezte, hogy túllépett egy határon, nem látta, hogy megváltozott körülöttünk az éjszaka. Vagy egyszerűen csak élvezte, hogy szembemenetelhet a halállal, nem is tudom. Az biztos, hogy egyszer csak becsapta a könyvet, ami eddig a térdén hevert, könnyedén lerakta oldalra a kisasztalra, és harcra készen felegyenesedett. Úgy állt ott, mint a feketébe öltözött végzet, vagy inkább tökéletes, fehér márványszobor, szép és hideg. Hirtelen elhatározással léptem mellé. Talán mert már amúgy is túl sok ütközetet láttam, vagy talán csak nem akartam, hogy Mariának ismét hallania kelljen azt a halott hideg „nem”-et, amit a Lord oly megfellebbezhetetlenül tudott kimondani, hogy még a csillagok is beleremegtek.

– Uram, ha nem haragszik meg a közbeszólásért, magam éppen egy kis londoni kirándulást terveztem. Szívesen hozok referenciákat pár jobbnak tartott ügynökségről, amelyek közül akár választhatnak is, ha végül ennél a megoldásnál maradnak – hajtottam fejet szolgálatkészen, és mellé a karomat nyújtottam Maria felé, aki kis habozással elfogadta a visszavonulás ezen elegáns módját, és nem szólalt meg.

A Lordnak úgy hiszem, tetszett, hogy ezzel a felvetéssel elodáztam a döntést, illetve lehetőséget adtam neki, hogy az idő változatlan módon folyjon tovább a kastély ódon falai között. Meg talán untatta volna egy újabb szópárbaj Mariával. Akkor azt hittem, mindössze ezért bólintott rá, és a magam részéről már abban a pillanatban bántam az egészet, a teától is elment a kedvem, hát bocsánatot kértem, és távoztam.

II.

Maria velem lépett ki a szalonból. Bár nem hívtam, de nem engedte el a karomat, kecses eleganciával jött mellettem, és nem mosolygott. Nem volt szokása.

– Most köszönetet kellene mondanom? – kérdezte gúnyosan, ám rezzenéstelen arccal, mikor becsukódott mögöttünk az ajtó.

– Ugyan miért kéne? Semmi sem történt, ami köszönetet érdemelne.

– Magam is így látom. Én is jól tudom, hogy nem érdemes kötekedni papussal, csak hát úgy fel tud idegesíteni, amikor ilyen… régimódi!

És rám nézett, hófehér arcban fekete szemek.

Kicsit megtorpantam, pillanatra belefeledkezve szoborszép arcvonásaiba, aztán a pillanat csak nem akart véget érni. Biliárdgolyók bántóan éles csattanása törte szét finom eleganciáját.

– Eh, Richie rám hozza a frászt! – csattant fel Maria, aki néha örömét lelte az effajta, közönséges kifejezésekben, és ellépett mellőlem, sajnos. – Gyűlölöm, amikor biliárdozik.

– Hamarosan abbahagyja, és holnap talán eljön velem – mondtam, vagy inkább valami más semmiséget, nem is emlékszem, csak arra, hogy tartalmatlan butaság volt, és hogy ebben a pillanatban vetődött fel bennem, Richie is elkísérhetne Londonba.

– Na igen, vidd magaddal, akkor legalább nem engem idegesít, hanem téged – vetette oda Maria. Nem hittem neki. Illetve, hittem, hogy Richie idegesíti, de azt nem, hogy meglenne folyamatos bosszankodás nélkül.

– Elviszem, vedd ígéretnek – hajtottam fejet. Karja kicsúszott a kezemből, éppen csak futó csókot lehelhettem a kézfejére, gúnyosan mosolyra húzta az ajkát, majd eltűnt a folyosó hajlatában.

Tehát egy könnyed mosolyért vállaltam a soknapos utat, a törődést, London mocskát, és mindezt Richie szertelenségével súlyosbítva. Megérte, akkor úgy éreztem megérte, mert közeli és megfogható volt az emlék, ám pár percre rá már kifakult, amint a közeledő hajnal egyre világosabbra festette az eget. Lassan véget ért az éjszaka.

Keserű gondolatokkal kergetődzve vonultam vissza, felkelt és lenyugodott a nap, hát miért is kellett nekem közbeszólom? Hagyhattam volna Mariát végtelen szóváltásba keveredni a Lorddal, évtizedek óta mást sem tesznek, mint egymáson köszörülik a nyelvüket.

Ám ez már késő volt, így megkerestem Richie-t, és még éppen elértem, mielőtt teniszütőjével a vállán eltűnt az alkonyatban.

– Gyere velem, jó az idő játszani! – hívott, persze, eszemben sem volt menni.

Azt hiszem, ezt ő is tudta.

– Inkább kártyázzunk, az szórakoztatóbb.

– Fenéket szórakoztató, mindig csak kártyázunk, és mást sem értem el, mint hogy tartozom neked egy kisebb vagyonnal.

– Tizennégyezer-hétszáztizenkét font nekem nem is tűnik olyan kis vagyonnak, de igazad van, lényegtelen kérdés. Másról szerettem volna beszélni veled.

– Tudom, John mondta, hogy Londonba készülsz, Maria meg azt, hogy magaddal akarsz vinni. Nekem tetszik az ötlet, rég jártam arra, de ne ma induljunk! Most nem esik, ilyen szép időt kár kocsiban ülve fecsérelni, teniszezni akarok.

Némán álltam félre az útjából, és szerencsére másodjára nem invitált, illetlenség lett volna ismételten elutasítani. Hát kiültem a teraszra, és egy pohár rubinvörös boron keresztül bámultam az éjszakát. Szeretem, ahogy a csillagok fénye megtörik a kristálypohár metszésén, minden kézmozdulatra más és más módon. Közben az járt a fejemben, vajon Richie miért érzi úgy, hogy képes „fecsérelni” az időt.

Az idő nem számít, az idő nem létezik!

Én legalábbis nem éreztem úgy, hogy bárhová is sietnem kéne, így végül nem aznap indultunk, nem is másnap. A következő héten John azt javasolta, hogy talán célszerű lenne néhány új ruhát készíttetni a hosszú útra, és valamivel később a Lord megemlítette, hogy ad pár ajánlólevelet, az mindig jól jöhet egy messzi nagyvárosban.

– Az öregnek fogalma sincs a távolságokról – magyarázta aztán Richie útközben, a szél cibálta fekete haját, mert persze nyitott kocsit választott, és gátlástalanul száguldott vele a kihalt országúton. – Abban a fix hitben él, hogy egy londoni út több hétig tart, közben mindenféle piszkos fogadókban kell megszállni, meg lovat váltani, meg mit tudom én.

– Ha saját kocsival mégy, és minden éjszaka fogadóban szállsz meg, ahol rendes istálló van, akkor nem kell lovat váltani. Az csak a postakocsinál szokás, ahol erőltetett a tempó, és menet közben nem kímélik az állatokat – magyaráztam csendesen, és jobb híján az eget bámultam. Arcomat mosta a szitáló eső.

– Ja, ezt mondom én is. Az öreg teljesen el van tévedve, lilája sincs arról, hogy mire képes egy sportkocsi. Tudod, hogy most száz felett hajtunk?

– Száz mi felett?

– Mérföld per óra. És csak figyeld meg, lesz ez még jobb is!

Ebben magam is erősen bíztam, hát csak biccentettem, és reméltem, hogy hamarosan eláll az eső. Ha a szél kicsit szétfújná a felhőket, és látszanának végre a csillagok, akkor megtudhatnám, hány óra van, ezen törtem a fejem. Aztán Richie bekapcsolta a rádiót, ahol tizenegyes híreket mondtak, csupa érdektelen ostobaságot.

A világban aznap sem történt semmi.

III.

Nem ismerem Londont. Ha muszáj volt, átutaztam rajta, és ha a sors úgy hozta, hát elintéztem arrafelé is mindenféle ügyeket, de nem ismerem a várost, és nem is óhajtom megismerni. Arra való a kocsis.

Ám Richie egy ideig Londonban is lakott, hát ez alkalommal rábíztam a részleteket. Előbb elhagyott utakon, aztán széles országúton, más automobilok fel-felvillanó fénypászmái között hajtott, míg beértünk az ívlámpák ragyogásába. Ő persze napszemüveget tolt az orrára, és nekem is ajánlotta, de elutasítottam. Szűkre húzott szemmel bámultam az elsuhanó külvárosokat, míg végül megálltunk egy sötétebb, elhagyottabb kis utcácskában.

– Én ide beugrom, jössz te is? – hívott Richie, és kiszállt az automobilból, persze az ajtó kinyitása nélkül.

Kicsit elnéztem a válla felett. Magas, vakolatlan téglafal mellett álltunk, más kocsik között. A sarkon túlról zene hallatszott, illetve inkább csak a dob üteme. Nem vonzott a hely.

– Köszönöm, inkább megvárlak kint.

– Te tudod. Ha kellek, bent megtalálsz – intett még, aztán ment, én maradtam.

Az eső ismét szemerkélni kezdett, és nem bántam, hogy felhők mögé bújtak a csillagok. Így is vakított a sok fény, aztán jött két fickó, és verni kezdett egy harmadikat. Egy ideig érdeklődve néztem, de semmi újat nem láttam, majd a másik oldalról érkezett egy összehajló pár. Talán arra gondoltak, hogy majd holmi romantikus enyelgéssel múlatják az időt, és erre valami érthetetlen oknál fogva alkalmas helyszínnek érezték a töredezett betonjárdát meg a vakolatlan téglafalat.

– Holnap dolgoznom kell, nem érek rá sokáig – magyarázta a nő. A másik oldalon a vert férfi vére végigfreccsent a téglákon, és az azt követő kiáltást már nem lehetett nem meghallani. – Te, ott mi történik?

– Valami balhé, bébi.

– Akkor maradjunk távol, gyere – húzta volna a hölgy, de kísérője lecövekelt, és csak bámulta az affért.

Busa fejű, széles vállú ember volt. Úgy éreztem, látja és érti a részleteket, nem idegen tőle a testi erőszak. No, nem mintha ez a verekedés olyan nagyon érdekes lett volna, bár tény, jobb híján én is azt latolgattam, mikor adja fel a védekezést a szerencsétlen. Nem volt az már olyan messze, ezt a hölgyet kísérő férfi is így láthatta.

– Hé, ti, ismerem a srácot, hagyjátok békén! – kiáltott, de meg kellett ismételnie, mire észrevették.

– Haver, attól, hogy ismered a tagot, még mit ütöd bele az orrodat?

– Húzz el, vagy megbánod! – kiabáltak neki vissza a verekedő emberek, és még a nő is kérlelve fogta vissza a karját.

– Hagyd, ne keveredjünk bele!

Azt hiszem, ez volt a végső lökés, ami döntésre bírta a busa fejű férfit. Elvált a hölgy mellől, és átment az utca másik oldalára. Ez után négyen verekedtek tovább, immár lényegesen egyenlőbb esélyekkel. A nő tágra nyílt szemekkel bámulta, és az elfutás illetve maradás között vacillált. Kint elment néhány zajos kocsi, aztán a dulakodó férfiak kupaca közelebb sodródott hozzám.

Persze, tudom, egy ilyen modern sportkocsi sokat kibír, ám bizonyos mértékig felelősnek éreztem magam érte, ha már Richie itt hagyott vele. Nem akartam, hogy házigazdám, a Lord tulajdonában bármi kár essék. Így ezen a ponton megköszörültem a torkomat.

Nem egyből váltak szét, fel kellett állnom, és kilépnem az automobilból, hogy valóban észrevegyenek. Akkor aztán abbahagyták a verekedést. Az eredendően megtámadott férfi térdre csuklott, a többiek lihegve álltak, és rámmeredtek.

– Hát te meg ki a fene vagy? – kérdezte az egyik nagy hangon, és egészen elém lépett, talán csak hogy jobban megnézhessen magának a sötétben. – Mi a fenét akarsz itt, kisapám?

– Talán ezt most jobb lenne abbahagyni – kértem csendesen. Meghőkölt a hangom hallatán, így további érdeklődés nélkül elléptem mellette.

Ki a mozdulatlanná dermedt férfiak köréből, a falhoz, ahová a vér freccsent. Leguggoltam, ujjamat végigfuttattam a vakolatlan téglákon, vöröses maszat ragadt rájuk. Vér, vér, vér…

Csak vér, semmi több.

Felálltam, sietve a zsebkendőmbe töröltem a kezem, aztán eldobtam a mocskos szövetet, nem akartam összekoszolni a ruhámat. Gyors léptekkel mentem vissza a kocsihoz, ismét ellépve a megdermedt verekedők mellett. Felkaptam a hátsó ülésről a felöltőmet, majd könnyedén meghajoltam a mindeddig némán bámuló nő felé.

– Hölgyem, látom, egyedül maradt. Ha nem venné tolakodásnak, hazakísérném. Sok veszély les az éjszakában egy önhöz hasonlatosan gyönyörű teremtésre!

Lassan reagált, darabos mozdulatokkal fűzte a kezét felajánlott karomba, és utána nehézkesen tette meg az első lépést, végig a szemembe nézve. Egészen szép tekintete volt, bár a vastag festés elfedte bőre egészséges pírját.

– Hé… Na, izé… Mi a fene van most, haver? – sikerült végre megszólalnia az egyik verekedő félnek mögöttem.

Nem örültem, hogy el kell szakítanom pillantásomat a nő arcáról.

– Mi lenne? Ezt a szerencsétlent már láthatóan kikészítettétek, tovább verni nincs sok értelme. Hagyjátok békén, vagy öljétek meg tisztán és gyorsan, ahogy nektek tetszik, de felhívom a figyelmeteket, hogy közben ne essen baja a kocsinak, amiből kiszálltam. Te meg – fordultam a busa fejű férfi felé, aki eredendően a hölgyet kísérte –, menj be ebbe a lokálba, keresd meg Richard Fontainbleu urat, és add át neki üzenetemet, mely szerint sajnos elfoglaltságom támadt, ami miatt nem maradhatok itt tovább. Valahol a Tower környékén fogom várni.

Ezzel elfordultam, és tovább léptem, a nőt vezetve, de utánam szóltak.

– Hé, na…

Még egyszer visszafordultam, és hidegen ránéztem a fickóra.

– Nem hallottad az üzenetet? – kérdeztem, még mindig csendesen, bár kicsit vádló éllel.

– De, persze… Csak, csak… Mit mondott, mikor fogja várni?

– Várni fogom, amíg megérkezik, de ez már nem tartozik rád. Menj, add át!

És ismét elindultam volna, és harmadszor is utánam szólt, amivel meglepett. Nem szeretem, ha akadékoskodnak velem.

– De…

– Azt mondtam, menjetek! – emeltem meg kicsit a hangom, és a vállam felett visszanéztem, egyetlen hosszú pillanatra.

További ellenkezés nélkül szétrebbentek. A busa fejű futva indult vissza a lokálba, a többiek csak el, a lábukat kapkodva, lihegve a fáradságtól és a félelemtől. Szívverésnyi időt sem pazaroltam rájuk, tovább vezettem a nőt.

– Jöjjön, hívok taxit, és hazaviszem.

– Nem, nem kell taxi… Itt lakom, igen, itt lakom a közelben – magyarázta akadozva, vissza-visszanézve a vállam felett. – A többiek… mármint…

– Attól tartok, ma este nélkülöznie kell kedves jó barátját, akivel hazaindult.

– Nem barátom, csak itt futottunk össze… A diszkóban, ugye – magyarázta, és meg is botlott. Mellettem teljesen elvesztette természetes báját, pedig annak a busa fejű férfinak az oldalán még szinte ragyogott benne az élet.

– Ha nem barátja, akkor egy szót se pazaroljon rá. Engedje meg, hogy ma estére én legyek a lovagja!

– Hát…

– Jóindulata jeléül elsőnek ha megosztaná velem a nevét, már az nagy kegy lenne – kértem mosolyogva, miközben kiértünk egy másik utcára, a sarkon oda sem figyelve fordultam.

A szeme, a szeme igenis szép volt, és nyakának ívén a púder sem tudta elfedni az erek lüktetését.

Vér, vér, vér…

– Gil. Gilnek hívnak, már a barátaim – mosolygott vissza félszegen. Összerezdültem, ő pedig kissé magára talált. Lépéseink üteme is visszatért, mint aki kezd megnyugodni.

– Csodálatos név! – hajtottam fejet, bár ez hazugság volt. Illetve magával a névvel nem volt semmi bajom, tetszett, csak egyszerűen nem illett hozzá, mint ahogy a túlzón feszes és rövid szoknya sem. Vagy talán az én ízlésem diktált mást, nem is tudom.

– Csodás név, méltó a viselőjéhez. Nem is értem, hogyan keveredhetett abba a másik társaságba. A mamája biztosan megszidja, hogy gardedám nélkül jár.

– Á, a muttert halálira nem izgatja, mit csinálok. Minden szombaton lejövök a dizsibe. De téged még nem láttalak.

– Mert nem szoktam erre járni, bár ha tudom, hogy önhöz hasonlón szép virágszálak teremnek Londonban, nem kerülöm ily hosszan a várost. Nagyon finom a keze, biztosan jól zongorázik – futtattam végig ujjaimat az ujjain. Meleg és nyirkos volt a bőre, és lüktettek az erei, vér, vér, vér…

Csak kár, hogy mindenféle műanyag gyűrűkkel csúfította el magát. Sajnálom, a műanyaggal, mint ékszerrel, sosem tudtam megbarátkozni.

– Á, nem zongorázok. Pénztáros vagyok, itt a diszkontban.

– Ma estére akkor is feledje a munkát, nem való az ilyen fiatal lánynak!

– Te… Te gazdag vagy, ugye? – mérte végig az öltönyöm.

– Jó családból származom, hölgyem – tértem ki a válasz elől. – De ne beszéljünk rólam, amikor maga is jelen van. Mondták már, hogy hasonlít Katerina Pavlovna hercegnőre?

– Nem – rázta a fejét zavartan.

– Pedig profilból kifejezetten – álltam meg, ujjam hegyével elfordítva állát. Szép volt oldalról, a haja kedves csigákban omlott a vállára, a hűs levegőben látszott a lehelete.

– Most… Baj van, rosszul vagy? – zavart meg hirtelen, és ellépett, pedig még szívesen néztem volna.

– Semmi, semmi baj – ráztam a fejem. Nyilván megijesztette hosszú mozdulatlanságom. Tudom, hogyha nem figyelek oda állandóan elfelejtek lélegezni, pislogni pedig határozottan nem szeretek. Minek akár egy pillanatot is elveszteni a világból?

– Menjünk!

– Biztos nincs bajod? Nagyon sápad vagy!

– Régen jártam napon – húztam gúnyos mosolyra a szám szélét. – Menjünk tovább, kedvesem!

– Nincs tovább, megérkeztünk. Itt lakom – intett maga mögé egy kapualjra.

– Ó! – emeltem meg a szemöldököm, majd rámosolyogtam. – Tehát itt kell elbúcsúznunk? – kérdeztem, és hamarabb tudtam a választ, mint ahogy ő eldöntötte volna.

– Hát, végül is, feljöhetsz…

És szép volt, lélegzett, szeme mélyén apró hajszálerek vitték az életet. Vér, vér, vér… Egy hosszú pillanatig haboztam, pedig már percekkel ezelőtt megérett bennem a döntés.

– Nem lenne helyes, kedvesem. Majd talán máskor.

Ezzel sarkon fordultam, és elmentem. Pedig szép volt, tényleg szép, a sok apró, zavaró részlet ellenére is. Tovább beszélgethettem volna vele itt lent, akár fel is kísérhettem volna, vagy akármi mást is megtehettem volna vele, csak valahogy… Valami baj volt az összhatással. Hiányzott belőle a harmónia.

Nem volt tökéletes.

IV.

Visszamehettem volna a lokálhoz, ahol a kocsit hagytam, de nem volt hozzá kedvem. Ha már azt üzentem Richie-nek, hogy a Towernél várom, akkor ne másítsam meg a szavam!

Sétáltam egy ideig, sötétebb utcákat keresve, persze sikertelenül, hát végül egy forgalmasabb úton leintettem egy taxit. Nagy szerencsémre a cabek nem sokat változtak utolsó londoni látogatásom óta, gond nélkül beültem.

– Vigyél egy temetőbe!

– Melyikbe?

– Valami régebbi, és lehetőleg nagy temetőbe – kértem, és a további kérdések elkerülendő egy marék bankót dobtam az ülésre. – Ne kérdezz, csak menj!

Aztán hátradőltem, az ablak esőpettyes üvegén keresztül bámultam London fényes éjszakáját. Emberek jártak, sokan, kirakatok ragyogtak, és egy nyilvános óráról leolvashattam az időt. Már hajnali három is elmúlt. A taxi sebesen vágott át a városon, aztán egy kellemesen üres utcában álltunk meg, magas fal mellett.

Kérés nélkül fizettem, és kiszálltam az éjszakába. Amint a kocsi továbbment, átsétáltam a falon. Nyirkos fűre érkeztem, köröttem sírok.

Körbejártam. Idegen volt a hely, és kicsit reménykedtem, hogy talán találok valami érdekes újdonságot, persze csalódnom kellett. A temetők mindig és mindenütt ugyanolyanok. Sötétek, csendesek, a hantokon elvadult virágokat ringat a szél, a sírkövek repedéseiben moha nő. De legalább egyedül lehettem, aztán választottam egy kellőképpen elhagyatott kriptát.

Óvatosan törtem be, hogy kívülről ne maradjon látható nyoma. Odabent békés sötét fogadott. Egy szarkofág súlyos tetejével gondosan betámasztottam az ajtót, utána önkéntelenül eltöltöttem pár pillanatot a koporsóban fekvő halottat vizsgálva, felkelt és lenyugodott a nap, felálltam a földről, és visszatettem a helyére a szarkofág tetejét.

– Nyugodj békében, bárki bármit is ért ezalatt – mondtam a halottnak. – A rokonaid pedig képmutató alakok, ha egy ilyen hivalkodó kriptát képtelenek belülről tisztességesen kitakarítani.

Rosszkedvűen veregettem le a koszt, meszet és penészt a felöltőmről, de hát mit lehet itt tenni? Ez már vele jár a temetőkkel! Nem is töltöttem sok időt a külsőm rendbetételével, elindultam kifelé. Kicsit később belebotlottam pár lehetetlenül öltözött suhanc kölyökbe, akik talán saját bátorságuk bizonyítása végett belapultak a sírok közé, és színes festékkel összefirkálták a védtelen halottak sírköveit.

– Mi nem csináltunk semmit! – védekeztek az elcsépelt sablonnal, amint észrevették, hogy ott állok mögöttük, és érdeklődve várom, mi kerekedik ki a torz betűkből. – Ne tessék rendőrt hívni!

– Rendőrt? Azok nélkül is van elég gazember a sírok között, hát jobban tennétek, ha nem itt játszanátok. Én a helyetekben például most nagyon gyorsan elfutnék.

Még be sem fejeztem, és már rohantak. Érdeklődve megnéztem a hátrahagyott festékesflakonjaikat, de csak annyit értem el, hogy a színes tintával összekoszoltam az ujjaimat. Amúgy semmi érdekes nem maradt utánuk, csak széttaposott virágok és összefirkált sírkövek. Kis vállvonással továbbmentem, átsétáltam a kerítés felett, és ötletszerűen választva egy utcát nekivágtam Londonnak.

Valami kertvárosszerűségben járhattam, békés családi házak, mind előtt ápolt gyep, és sok ember. Még korán volt, szinte minden utcán belebotlottam valakibe, aztán egy magányos, középkorú férfi nem sokkal előttem állt meg a kocsijával, és még akkor is ott pakolászott, amikor odaértem.

– Kell a felöltőd – álltam meg mellette, miután bepislantottam a kocsiba, ahol az ízlésemnek megfelelő kabát hevert a hátsó ülésen.

– Tessék? – emelkedett fel a fickó. A hangja vádló volt, de benne rekedt a további méltatlankodás, amikor az arcomba nézett.

– Ne félj, nem ingyen – vettem ki a kabátot, és némi pénzt dobtam helyére az automobilba, aztán már mentem is tovább. Séta közben ejtettem saját, összekoszolódott felöltőmet az utcakőre, és felvettem az újat.

Kellemes darab volt, bár vállban kicsit bő, de a hotelig megtette. Egyik zsebét tárca húzta, meg sem néztem, csak menet közben kitettem a mellettem futó díszkerítés egyik oszlopára, aztán a másik zsebben találtam egy fotográfiát, bőrbe foglalva, műanyag lap mögött. Érdeklődve megszemléltem, hogyan is néz ki manapság az a fajta családi idill, ami már megéri a fotográfus munkáját, de nem találtam rajta semmi érdekeset. Férj, feleség, két gyermek, egy kutya, mindez egy ízléstelenül rikoltó sárga rekamién.

Eldobtam a képet, kifordultam az utcából, aztán elcsíptem egy taxit, és otthagytam a környéket.

V.

Egyenesen a Towerhez vitettem magam, és egy trafikból elhoztam az összes fellelhető napilapot. Távoztomban a szomszéd utcából hallottam még a kiérkező karhatalmisták szirénáját, de nem érdekeltek, csak megkerestem a legsötétebb padot a környéken, és gondosan, az első oldaltól az utolsóig nekiláttam elolvasni a magammal hozott újságokat.

Töretlen optimizmussal bízom benne, hogy egyszer találok valami érdekeset a hírek között, de hiú ábránd. A világban soha, semmi érdemleges nem történik. Néha kitör egy-egy új háború, ez elfoglalja a címlapot, a második lapon uralkodók és kormányaik váltanak létfontosságú jegyzékeket, aztán érdektelen töltelékhírek gyilkosságokról és kitüntetésekről, majd végül az utolsó oldalon mindenféle kis színésznőcskék botrányairól lehet olvasni. Amióta a párbajokról szóló híreket kiszorította a sportrovat, semmi érdekes sincs az újságokban.

Ennek ellenére, vagy inkább úgy mondanám, jobb híján minden cikket elolvastam, és már majdnem a végére értem a vaskos kupacnak, amikor megzavartak. Suhancok jöttek, hárman, egyikük csörgő láncon kutyát vezetett. Apró, ám harcias eb volt, már messziről elkezdett ugatni, aztán mikor elég közel értek, le is cövekelt előttem, és csak ugatott, ugatott. Nem érdekelt, zavartalanul olvastam tovább, de amikor a kutya gazdája is megszólalt, akkor felnéztem, elvégre az emberi beszéd mégiscsak emberi beszéd.

– Látjátok ezt az elcseszett tagot? – fordult a társaihoz, akik persze láttak. – Honnan szabadulhatott ide ebben a finom öltönyben?

– Biztos menedzser.

– Vagy ügyvéd. Azok ilyen elegánsak.

– Katonatiszt vagyok. Főhadnagy – javítottam ki, pusztán csak mert ez is izgalmasabb volt, mint a közel-keleti válság, mely az elmúlt évtizedekben igazán mindent produkált már, ami egy válságba belefér, épp csak megoldódni nem tudott, és nem is remélhettem, hogy a maradék másfél újságban a véglegesen beköszöntő békéről tudósítanak.

– Hallottátok, beszélni is tud! – nevettek össze a suhancok, felszabadult hangulatuk mögött nem is annyira alkoholt sejtettem, hanem inkább a kor diktálta egyéb mérgeket. – Szóval katona vagy, haver. Vigyázzállás, jobbra át, balra át, ilyesmik, mi?

– Meg ellenséges katonák legyilkolása, lázadók felkoncolása, rendbontók kardlapozása – hívtam fel a figyelmét a dolog egy másik aspektusára, de nem értett a szóból.

– Na akkor, ha már ilyen jól dumálunk, kardlapozz elő az újságból pár fontot. Értitek, srácok, kard-lapozni az újságban, jó mi?

A többiek jónak találták, és nevettek. Én legfeljebb közepesnek ítéltem az élcet, de végül elmosolyodtam, puszta udvariasságból. Magamban még nem döntöttem el, hogy bosszankodjam a fickók ostobaságán, vagy értékeljem merészségüket.

– Szóval elő a zsével, haver – unta meg végül a röhögést az egyik. – Tíz font nem pénz a magadfajta kápónak, és akkor a kutyám nem szaggatja szét a csini kis nadrágodat.

Ezzel kicsit előrébb engedte az ebet, mely láncát rángatva, habzó szájjal ugatott végig a társalgás alatt. Engem ugyan még akkor sem zavart, de azért ránéztem, és apró pisszenéssel csendre intettem. Abban a pillanatban elhallgatott, és nyüszítve belapult gazdája lába mögé.

A fiúkról pedig rögtön kiderült, hogy sem nem olyan ostobák, sem nem olyan merészek, mint elsőnek tűntek.

– Hé, hé, mi a fenét csinálsz?

– Beszélgetek veletek. Szóval, az imént a kutyaugatástól nem hallottam jól, mit is szeretnétek tőlem? – kérdeztem, és mellesleg két könyökömet kényelmesen megtámasztottam a pad támláján.

A fiúk addig oly nagy hangú szóvivője toporgott egy kicsit, de meg kell hagyni, válaszolt. Kissé összehúzva magát, zavartan, de válaszolt.

– Mi csak arra gondoltunk, hogy neked nem ügy tíz… izé, öt font, ha van nálad apró, ugye.

– Szóval öt fontot olyan összegnek érzel, amit egy koldus is kérhet. Érdekes, amikor Angliába érkeztem, kevesebb, mint huszonnyolc fontom volt, és hónapokon át nem tudtam elkölteni. Persze – és itt bocsánatkérően rájuk mosolyogtam –, nem feltétlenül kell az én igényeimet összehasonlítani pár feltörekvő koldus igényeivel.

– Nem vagyunk koldusok – kérte ki magának a suhanc nagyot nyelve, de erre még csak nem is legyintettem.

– Pénzt kéregetsz az utcán, tehát koldus vagy. Vagy esetlen rablóbandita, ha komolyan vesszük ezt a szerencsétlen ölebet, mint fenyegetést. Hogy hívják a kocsmát, ahová jártok?

A váltás gyors volt nekik, meg kellett ismételnem a kérdést.

– Hát, általában a Gázgyárba – válaszolt végül zavartan. – Az egy jó hely. Miért kérded?

– Mert érdekel a válasz, fiam.

Szavamra, meglepődtek, pedig én a helyükben nem számítottam volna részletes magyarázatra.

– Te, ez a tag… – suttogta az egyik hátul álló a kutyás fülébe, és mellé a kezével mutatta, nem tart épelméjűnek.

– Talán – hagytam rájuk kedvetlenül, és ebben a pillanatban a messzi éjszakában megreccsent egy ág. – Ám ha ennek ellenére mégis elfogadtok tőlem egy jó tanácsot, akkor most még ne fussatok el. Most nagyon veszélyes a környéken egyedül sétálni – mosolyogtam rájuk, aztán elhallgattam, és mozdulatlanul néztem az éjszakát.

Zavartan ácsorogtak, nem is sejtették, miről van szó. A bokrok ágaiba belekapott a szél, pár esőcsepp hullott a nadrágomra, és a fiúk talán mégis a távozás mellett döntöttek volna, amikor mögöttük az éjszakából kivált egy nyurga, fekete árnyék.

– Helló! – nevetett Richie, fehér fogai megvillantak a távoli ívlámpák fényében. – Remélem, nem hagysz ki semmi jó mókából!

Könnyed, táncos lépésekkel suhant be a fiúk közé. Felületes szemlélő azt hihette volna, közéjük tartozik, mert maga is fémkapcsos mellényt meg bőrnadrágot viselt, de én láttam, hogy menyét oson a tyúkólba. Szeme körbejárt, már a lehetőségeket méregette, melyek előtte számosan nyíltak, de ehhez akkor és ott nem volt kedvem.

– Semmi móka sem lesz, Richie. A fiúk éppen menni készültek – álltam fel hirtelen elhatározással. Odaléptem a kutyáshoz, és oda sem nézve egy bankót dugtam a mellényzsebébe. – Igyatok egy sört a pénzemen a királynőtök egészségére abban a Gázgyárban. Lehet, hogy egy nap majd benézek oda, ha magatok fajta börtöntöltelékekre lesz szükségem.

A gyerek nem válaszolt. Hebegve hátrált pár lépést, majd hirtelen sarkon fordult, és elrohant, magával ragadva társait is. Mindössze Richie maradt, aki elégedetlenül húzta el a száját.

– Ezt most miért csináltad? Bármelyik csehóban tucatszám találhatsz hasonló figurákat, miért nem hagytad, hogy eljátsszak velük?

– Elegendő indoknak éreznéd, hogy mondjuk nem kívántam feltűnést kelteni egy nagyváros kellős közepén?

– Nem elég indok – vágta hozzám vádló hangon, és előhúzott egy vérfoltos, megbarnult zsebkendőt a kabátjából, kacéran meglengetve az orrom előtt. – Én nem szórakozhatok, de a főhadnagy úr persze csak úgy szórja a véres zsebkendőket a tetthely környékén. Még jó, hogy észrevettem, és nem maradt ott a zsaruk orra előtt.

– Jó, hogy észrevetted, majd add be a mosodába a többi szennyessel együtt. A karhatalmisták miatt pedig ne aggódj.

– Mert? Jól elástad a hullát?

Felé kaptam a fejem, nem fordult félre, bár pislantott párat. Aztán csak néztük egymás szemét, hogy mennyire hosszan, nem tudom, mi értelme mérni az időt? Közben feltámadt a szél, de hogy az eső már előtte elkezdett cseperegni, vagy csak közben, azt már akkor sem tudtam. Átkozott angol időjárás!

– Oké, bocs, elhamarkodottan dumáltam már megint, így jó? – törte meg végül a csendet Richie. – Közöm nincs hozzá, mit csinálsz.

– Magam is pont így gondoltam – biccentettem, majd felkaptam a padon ázó újságkupacot, bedobtam a közeli szemeteskukába, mindössze egy árva lapot tartva meg. – Menjünk. Hol áll a kocsi?

– Itt, nem messze – intett, és felszaladt a falon, mutatta az utat.

Sokkal visszafogottabban, a lépcsőn követtem. Bevárt a fenti, persze túlzón kivilágított sétányon ácsorogva, és lassan indultunk tovább. Mellettünk néha elszáguldott egy-egy kocsi, gyalogosok is jártak, többségük esernyővel, és mindenütt égtek a fények.

– Van tartalék napszemüvegem – törte meg végül a csendet Richie.

– Köszönöm, még mindig nem kérem.

– Pedig hasznos.

Végigmértem, a napszemüveg mellett fekete, ujjatlan trikót hordott, ing nélkül, hogy minden lépésnél szabadon kivillant a nyaka a rövidke bőrkabát alól. Ráadásul mindehhez valami érthetetlen oknál fogva magas szárú bőrcsizmát húzott, pedig ehhez az öltözethez szerintem nem illett.

– Csak azért nem teszek megjegyzéseket a kinézetedre, mert most semmi kedvem sincs párbajozni. Így inkább azt találgatnám, vajon a Lord előtt miért nem öltözöl ilyen rongyokba?

– Ne cikizz, tudod, hogy az öreg, amilyen régimódi, még letépné a fülem.

– Hát igen. És akkor sem lesz maradéktalanul boldog, amikor megtudja, hogy mekkora feltűnést keltettél tegnap. Újságcikkben szerepelni szerinte nem illendő, hogy finom kifejezést használjak.

– Újságcikk?

Odadobtam neki az egyetlen lapot, amit megtartottam a vaskos kupacból. Szó nélkül lapozta végig, gondosan végigfutva a cikkeken, míg megtalálta a nyúlfarknyi kis írást. Elolvasta, majd nagyot horkantva galacsinná gyűrte az újságot, és messze dobta.

– A felét sem én csináltam!

– Melyik felét?

– Na jó, az egyik tag az én balhém, de nem akartam, becsszóra! Véletlenül nagyot löktem rajta, nekiesett a falnak, és betörte a fejét. A kés nem az én kezemben volt.

– Mindegy, kinek a kezében volt a kés. A rendőröket nem érdeklik a részletek, csak éppen valakit fel akarnak köttetni, ha gyilkosságról van szó.

– Nincs gyilkosság, mivel nincs hulla. Mindkét tagot az intenzíven ápolják.

– Aki kórházba kerül, az meg is hal. Minden orvos sarlatán – közöltem megfellebbezhetetlenül. Richie majdnem a hajába tépett. Kezdtem élvezni a társalgást.

– Az agyamra mégy! Még élnek, és végül is mi lesz, ha meghalnak? Számít bármit is?

– Nos, természetesen semmit sem számít, hogy élnek vagy halnak. Nem is ezért említettem, hanem arra szerettem volna rámutatni, hogy tegnap verekedni mentél be abba a lokálba – állapítottam meg, amihez mellesleg nem kellett valami nagy fantázia. – Pont, mint négy éve Brightonban.

– Na, jó. De ehhez meg neked mi közöd? – vágott vissza élesen. – Én nem firtatom a zsebkendődet, te pedig hagyj békén, ha verekedni van kedvem!

Akár meg is tehettem volna, de valahogy tetszett, hogy ennyire komolyan veszi a játékot, hát tovább folytattam:

– Nekem nincs hozzá közöm, ez igaz. De a Lord véleménye már más kérdés. Azt hiszem, szerinte kocsmákban verekedni és utána az újságok bűnügyi rovatában szerepelni nem ildomos.

– Tehát beköpsz?

– Nem fogom szóba hozni – tértem ki a válasz elől. – Nem hozom szóba, de elvárom, hogy értékeld a tapintatosságomat.

– Mocsok zsaroló – közölte erre indulatmentesen, mert az a fajta fickó volt, aki nem kerülgeti a lényeget, de nem bántam. Legalább biztos lehettem benne, hogy megértette, miről beszéltünk.

– Nos, úgy vélekedsz rólam, ahogy jólesik. És szerintem hagyjuk ezt a témát, már így is több szót fecséreltünk rá, mint amennyit ér – ráztam a fejem, majd felnéztem a felettünk tornyosodó várra. – Szép ilyenkor, éjféltájban a Tower, csak az a kár, hogy teljesen kivilágították. Sötétben jobban érvényesült.

Persze nem volt olyan hangulatban, hogy esztétikáról beszélgessünk.

– Hülye ötlet volt pont itt találkozni, ezer jobb helyet megadhattál volna – zsörtölődött sértetten.

– Olyan helyet voltam kénytelen választani, amit ismerek és esetlegesen magamtól is megtalálok. Bár igazad van, melléfogtam. Azt hittem, itt, a város központjában rend van, ezzel szemben alig pár órás olvasgatás után megzavartak azok a huligánok.

– Mert beültél a legmélyebb árnyékba. Előtte meg, fogadok, temetőben jártál.

– A temetők kellemesen elhagyatottak – védekeztem, pedig nem is volt rá okom.

– Aha, elhagyatottak, éppen ezért vonzzák a bandázó fiatalokat. Éppúgy, mint a kivilágítatlan sikátorok, sötét aluljárók, elhagyott padok. Ha ragaszkodsz az efféle helyekhez, állandóan balhéba fogsz keveredni, annak ellenére, hogy London tök biztonságos. Anyád nem magyarázta el anno, hogy kerülni kell az árnyékot?

– Anyám előkelő, finom hölgy volt, akinek a fejében meg sem fordult, hogy a fiacskája letér a jól kivilágított útról. Mégiscsak add ide azt a napszemüveget – törődtem bele, de végül mégsem vettem fel, csak becsúsztattam az öltönyöm belső zsebébe, mert a sarkon túl már látszott a kocsija.

– Hol szálltál meg?

– A Hiltonban vettem ki két szobát. Tetszeni fog, állat baró hely – kacagott rám, és előrelépett, kitárva nekem a kocsiajtót.

Apró biccentéssel fogadtam a figyelmességet, beültem, aztán csak néztem az elsuhanó utcákat.

VI.

A Hilton valóban kellemesnek tűnt. Előtte libériás szolga hajlongott, bent, az automatika mozgatta forgóajtón túl előkelőnek szánt, bár számomra kissé túl modern hall fogadta a vendégeket. Még ezen a hajnali órán is ücsörgött bent pár ember. Többségük újságolvasással múlatta az időt, esetleg társalogtak, vagy egyszerűen csak unatkoztak. Oldalt egy feltűnően szép nő beszélt apró telefonján, benne gyönyörködtem, miközben Richie intézkedett a csomagjaink és kulcsaink ügyében. Mikor mindent elrendezett, magam is odafordultam a szolgálatkész recepcióshoz.

– Egész éjszaka talpon voltunk mind a ketten, napközben pihenni szeretnénk. Senki se zavarjon minket.

– Értem, uram – hajtott fejet a szolga, de nem vettem le róla a tekintetemet. Hallgatásom gyorsan zavarba hozta. – Már úgy értem, majd szólok a takarító személyzetnek, hogy ne zavarjanak… Mármint személyesen szólok… Illetve, nos, magam fogom felügyelni, ez természetes, ha gondolja…

– Pont így gondolom – fordultam végül el, de aztán a vállam felett csak visszaszóltam. – Annak a hölgynek, aki ott, az oszlop mellett telefonál, küldessen fel hetvenhét szál vörös rózsát a szobájába a számlámra. És tegyenek a csokorba egy születésnapi üdvözlő kártyát is.

– Értem uram. Remélem, meg lesz elégedve – hajtott fejet az immár fehérre sápadt szolga. Válasz nélkül hagytam ott.

Aztán elváltam Richie-től, ő lifttel ment fel, én kényelmesen felgyalogoltam az egyik oldalsó lépcsőn. A szoba is tetszett, alaposan körülnéztem, aztán kipakoltam a bőröndömet, és egyúttal át is öltöztem vacsorához.

Végül kitettem a „ne zavarjanak” táblát az ajtóra, és bezárkóztam. Leeresztettem a redőnyöket, behúztam a függönyöket, majd bementem az ablaktalan fürdőszobába, és azt is magamra zártam. Nem kedvelem a fürdőszobákat, az üres tükör látványa mindig kellemetlen érzéseket ébreszt bennem, felkelt és lenyugodott a nap, bár meg tudom érteni, ha valaki kedveli. Maria például azt tartja, hogy a tükör tágítja a teret, és ebből az elgondolásból kifolyólag szalonjának minden falán függ néhány. Talán ezért nem szeretem meglátogatni a lakosztályában, zártam le a gondolatmenetet, és lementem a hallba.

Kora este volt még, a szálloda nyüzsgött az emberektől, és úgy sejtettem, az étterem is zsúfolt lehet, hát inkább a bárba mentem. Diszkrétnek szánt, kék és vörös fények világították meg, de azért találtam egy árnyékosabb asztalt az egyik sarokban. Leültem, rendeltem egy üveg pezsgőt, aztán csak nézelődtem, megosztva figyelmemet az előttem el-elsétáló emberek és a poharam falán felfutó buborékok között.

Semmi érdekes nem történt, aztán megjelent Richie is.

– Tervezel valamit mára? – kérdezte köszönés helyett, és lehuppant mellém, háttal a falnak, hogy jól belássa a termet.

– Még nem tudom. Pincér, még egy poharat! – intettem oldalra, a fiú pedig szó nélkül tette a dolgát.

Richie alig odafigyelve tolta el maga elől a teletöltött pezsgőspoharat.

– Csak mert ha nincs rám szükséged, akkor körbejárnék, és megtudnám, hol és mikor lesz a legközelebbi gyorsulási verseny.

– Ha már úgyis fáradsz, a színházak után is érdeklődhetnél. Lehet, hogy érdemes volna beülni valami jobb előadásra.

– Kérlek – biccentett, majd felállt, átnyúlt a szomszédos asztalra, és felkapta az azon heverő, színes brosúrát, aminek addig semmi jelentőséget sem tulajdonítottam. – Tessék, e havi színház, mozi, balett, fesztivál és más kulturális szemét. Lelécelhetek?

Kedvem lett volna valami élesebbet felelni, de végül nem tettem, mert a bár másik oldalán meglebbent az étterembe nyíló ajtó, és egy kisebb társaságban belépett az a hölgy, akinek tegnap a virágot küldtem. Ma kicsit kivágottabb, merészebb ruhát hordott. A hajában csillogó ékszerek jól kiemelték szemének kékjét. Szép volt.

Folyamatosan a nőt figyelve benyúltam a mellényzsebembe, és elővettem a Lord egyik ajánlólevelét. Még a szobámban választottam ki, mert az illető, akinek szólt, alkalmasnak tűnt mindenféle ügynökségek felkutatására.

– Tőlem akár máris mehetsz, csak majd kérj időpontot ennél az úriembernél – adtam át Richie-nek, de közben rá sem néztem. A szemem sarkából láttam csak, hogy picit megtorpan, majd napszemüvegét pillanatra felemelve rámered a borítékra, és lassan visszaül.

– Sürgős? Én úgy képzeltem, pár napot még szórakozunk, mielőtt hazahúznánk.

– Természetesen nem sürgős hazautaznunk, bár megjegyzem, nem kedvelem a várost. Ennek ellenére maradhatunk, csak éppen szeretnék még a héten levelet küldeni a Lordnak, hogy épségben megérkeztünk, és abban jó lenne megemlíteni, hogy már tettünk lépéseket az ő ügyében is. Ezt követeli az elemi jólneveltség, ugye megérted? – mosolyogtam rá lefegyverzően, de erre is csak egy pillanatot szántam. A bár másik oldalán éppen asztalt választott a társaság.

– Ja, ebben van valami – vette át a borítékot Richie, és a bőrkabátja belső zsebébe gyűrte. – Majd rácsörgök az illetőre. Ha még él, akkor megbeszélek vele egy találkozót holnapra, ha meg meghalt, akkor megtudom, ki az örököse. Így jó lesz?

– Tökéletes – bólintottam oda sem nézve. – Tökéletes, és most már nem is tartóztatnálak. Menj!

Richie szerintem csak ekkor vette észre, hogy egyáltalán nem figyelek rá. Érdeklődő arccal követte a pillantásomat, és ő is látta, hogy a társaság leül, a nő kacéran keresztbe teszi a lábát és nevetve rendel italt.

Felvonta a szemöldökét, de nem tett megjegyzéseket, nagy szerencséjére.

– Oké, leléptem, holnap találkozunk – állt fel, de aztán csak visszafordult, és ivott egy kortyot a poharából, majd prüszkölve visszaköpte.

– Mint a sár! – törölte bele a száját bőrkabátja ujjába, majd arcán kaján vigyorral távozott. Majdnem biztos voltam benne, hogy kifejezetten az én bosszantásomra provokálta a körülöttünk szórakozó vendégeket, és el is érte a célját.

Megbotránkozó pillantások kísérték, és páran voltak olyan bátrak, hogy engem is végigmérjenek. Hideg tekintettel néztem vissza, és ez elég volt. Az emberek félrekapták a fejüket, ismét visszasüppedhettem kényelmes magányomba. Nem is törődtem tovább senkivel, csak a nőt néztem. Érdekes, rózsát formázó brosst viselt, az ajka pedig mélyvörösre volt festve. Vörösre, mint a vér…

Belefeledkeztem a részletekbe, egy idő után pedig egyértelműen észrevette, hogy valaki figyeli. Zavartan fordult körbe, kétszer is, de nem látott meg az árnyékban. Ám tudta, hogy ott vagyok, mert mikor a többiek távoztak, még maradt, valami buta kifogással mentve ki magát, és harmadszor is körülnézett, immár szinte idegesen, megtörve a mozdulatait eddig kísérő harmóniát.

El is kaptam felőle a pillantásomat, magamhoz intettem a pincért, és küldtem neki egy üveg pezsgőt. Aztán végignéztem, ahogy a fiú kiviszi, majd a közel hajolva a hölgyhöz magyaráz, és diszkréten felém int. A nő érdeklődve fordult az asztalom felé, és akkor végre észrevett, mosolyogva emeltem meg felé a poharamat.

Szeretek mosolyogni. Richie szerint tudok is, persze az ő véleménye nem mérvadó. Mariáé viszont igen, és ő is úgy tartja, hogy megnyerő a külsőm. Veszedelmesen megnyerő, így mondta egyszer, nem is tudom, hogyan került szóba.

Így rámosolyogtam a nőre, aki kicsit habozott, majd felállt, és odajött az asztalomhoz.

– Maga küldte a virágot is?

– Ha tudja, miért kérdezi?

– Gondolom, a pezsgőt is a születésnapomra kaptam.

– Őszintén remélem, nem az az óhaja, hogy inkább kedves férje egészségére koccintsunk.

Ezen elgondolkodott, majd halvány mosolyra húzta a száját.

– Nincs férjem, mint ahogy születésnapom sincs. Feleslegesen fárad.

– Lesz születésnapja, éppúgy, ahogy lesz férje is, hiszen egy ilyen végtelenül gyönyörű hölgynek nyilván sokan udvarolnak. Megengedi, hogy meghívjam színházba? Ha jól látom, megint adják a Szentivánéji álmot, még elérhetjük a második felvonást. Eddig még csak oroszul láttam, szívesen megnézném angolul is, különösen az ön gyönyörű társaságában – emeltem felé a brosúrát, mire elkerekedett a szeme.

– Most?

– Vagy bármikor máskor.

– Most nem érek rá. Talán majd máskor.

– Ezt vehetem ígéretnek?

– Talán…

Ezzel otthagyott, vissza sem fordulva kiment a bárból. Hosszan néztem utána, nagyon szép volt, ahogy ruganyos lépteinek ütemére ringott a csípője. Nagyon szép volt. Élt.

VII.

A hölgy távozása után semmi kedvem sem maradt a bárban ücsörögni, hát kimentem az utcára, és sétáltam egyet. Eredendően kerestem volna az árnyékot, ám hamar beláttam, ebben a városban egyetlen kivilágítatlan utca sincs. Tettem még egy kísérletet a parkokkal, de gyorsan meguntam kerülgetni az egymásba kapaszkodó párokat, hát végül megadtam magam a sorsnak, beültem egy pubba, és egy pohár meleg tea gőzén át néztem az embereket. Sokan voltak, ettek, ittak, siettek, később vér cseppenését is hallottam, arra felkaptam a fejemet, de csak a tenyerét vágta meg valaki, valahol hátul, a dartstábla melletti társaságban.

Nem volt említésre méltó seb, a fickó is éppen csak szőrmentén szitkozódott, leginkább azt bánva, hogy így talán abba kell hagynia a játékot, mégis felálltam, és közelebb mentem. Sűrű, sötét csepp ült az asztal lapján, ujjam hegyével mázoltam szét, aztán felnéztem. Végtelen csendben ott állt köröttem a társaság, és csak bámultak, nem értették, mit keresek az asztaluknál.

– Talán beállnál? – kérdezett rá végül értetlenül az, aki megsérült. Szemem követte a sebet, csak hajszálnyi vágás volt, már nem is vérzett, hát elszakítottam róla a pillantásomat.

– Legyen, játszhatunk egyet. Mi a tét?

Hangom összetörte zavarukat, helyemre kerültem a szemükben, megkönnyebbülten mosolyogtak össze.

– Á, mi csak haveri alapon játszunk.

– Én pedig csak pénzben. Különben nincs benne semmi izgalom – vontam vállat, pedig ez a játék amúgy sem kecsegtetett sok szórakozással.

– Jó, játsszunk pénzben – vállalta az egyik. Biccentve soroltam a feltételeimet.

– Két játékos, egy dobás, a célt ti választjátok, a tétet én. Jó?

– Jó – hagyta rám az, aki előbb is szólt. Úgy sejtettem, ő fog kiállni ellenem. – Dobjunk egyszerűen a tábla közepére.

– Ezer fontért.

Az összeg egy pillanatra beléjük fojtotta a levegőt, de csak azért, hogy utána mind egyszerre tiltakozzanak.

– Ezret mondtál?

– Az rohadt sok!

– Ne viccelj!

Nem feleltem, mindössze elővettem a tárcámat, és nyugodtan kiszámoltam ezer fontot az asztalra. Ismét csend lett, rámeredtek a pénzre.

– Nem játszunk… ugye nem játszunk? – nyögte ki kényszeredetten az egyik lány, aki eddig is élesen tiltakozott, de a férfiak inkább korsóik felé nyúltak, és jobban hittek a sörnek, mint az asszonynak. Nem mintha bármelyik is jó tanácsadó lenne.

– Egy dobás, és a jobb viszi a pénzt?

– Pontosan. Mivel én vagyok a kihívó fél, átengedem a kezdés jogát.

Valaki még talán tiltakozott volna, de akkor a fickó már a kezébe vette a dartsot, még egyszer visszanézett, biztatást várva a társaitól, majd nagy levegőt véve célzott. Mély csend nehezedett az asztalra. A dobónyilacska elröppent, talán kétujjnyira állt meg a tábla közepétől. Felszabadultan lélegzett fel mindenki az asztalnál.

Be kell vallanom, bár természetesen kipróbáltam már ezt az errefelé oly népszerű játékot, sosem kedveltem, és nagyon keveset játszottam. Azt is főleg Richie unszolására, aki persze bármiféle mezőnyben bajnok lehetett volna. Én nem. Azért céloztam pár pillanatig, de hát az eltöltött idő nem záloga a győzelemnek ebben a játékban, nem csodálkoztam, hogy vesztettem.

Felszabadultan kacagtak fel az asztalnál, a fiú megkönnyebbülten hajtotta fel a sörét. Elismerően biccentettem felé.

– Dupla vagy semmi? – ajánlottam, és ismét megfagyott a levegő.

– Figyelj, én…

– Ha most abbahagyjuk, nem volt érdemes elkezdeni – szögeztem le, és még ezer fontot kitettem az asztalra.

Nehéz lehetett a levegő abban a kocsmában, a sör, a pénz, a késői óra fáradtsága… Ki tudja, miért mentek bele a játékba?

– Hát jó – hagyta rám lassan a dobó, és a többiek sem tiltakoztak.

Csak egy hajszállal nyertem, de tekintve a tét nagyságát, nem akarták elfogadni vita nélkül, én meg nem akartam vitatkozni velük.

– Dobjunk újra.

– Jó – fogadták örömmel.

– Természetesen dupla téttel, négyezerért – tettem hozzá, és mielőtt tiltakoztak volna, élesen visszakérdeztem: – Vagy inkább kérjünk mércét a csapostól?

A dupla tétet választották, pedig akkor a fiú már nehezebben vette a levegőt, és buzgón törölgette a homlokát is. Semmi csodálkozni való sem volt benne, hogy alig találta el a táblát, én pedig most is csak pár ujjnyira vétettem el a közepét; ennyire vagyok képes, nem többre, és nem is kevesebbre.

– Még egy menet? – kérdezte erőltetett nyugalommal, kicsit elmerengtem, majd megráztam a fejem.

– Fiú, remeg a kezed, biztosan játszani akarsz? Mert ha igen, akkor megkérdezném, hogy van-e nyolcezer fontotok. Roppant kínos lenne, ha a végén nem tudnátok fizetni.

– Van nyolcezrünk, ha kell – kardoskodott, pedig akkor már mindenki ellene beszélt az asztalnál, valaki még a kezét is megfogta, hogy ne legyen bolond.

– Akkor rajta! – hagytam rá, majd nyertem, mint ahogy előre sejteni lehetett.

– Mivel én vagyok nyerésben, nem állhatok fel az asztaltól, tehát ha továbbmennétek tizenhatezer fontért, akkor legyen. Ám barátilag kérlek titeket, ne tegyétek – javasoltam, a játék elvesztette érdekességét. Úgy hittem, most már végig nyernék, és ők is így sejthették, mert itt feladták.

Sokakat láttam már vagyonokat vesztve felállni a kártyaasztaltól. Vannak, akik szitkozódnak, vagy egyenesen fegyvert rántanak, de a többség csak fizet és távozik, valamiféle bódult révületben, némileg elszakadva a világ valóságától. Ez a társaság is csak hitetlenkedve hallgatott, látszott a szemükön, hogy még nem igazán fogták fel, mi történt.

Persze, nem volt náluk elég pénz, hát tollat és papírt kértem, majd aláírattam velük egy váltót nyolcezer fontról. Ellenkezés nélkül tették, amit mondtam. Kicsit reménykedtem benne, hogy gazemberek, akik hamis nevet adnak meg, de ahogy végigmértem őket távozásnál, láttam, hogy menthetetlenül becsületesek.

Már kint jártam az utcán, amikor utánam szólt valaki:

– Hé, fiatalember!

Pár lépést még megtettem, majd megfordultam, és végigmértem a fickót, aki kiáltott. Pocakos, már kissé kopaszodó férfi volt, ruhája gazdag embert sejtetett.

– Várjon meg, fiatalember! – sietett utánam. – Láttam az egészet, és engedje meg, hogy gratuláljak!

– Mihez?

– Ahogy játszott, és megkopasztotta azt az asztaltársaságot. Szép volt. Mestermunka!

– Szót sem érdemel – fordultam el, és továbbindultam. Rövid lábait kapkodva csapódott mellém.

– Csak kár, hogy semmit nem ért az egésszel. Vagy mit szándékozik tenni azzal a papírral? Nem hinném, hogy könnyen behajtható adósság lenne. Ha a fickók nem akarnak fizetni, és ugyan miért akarnának, akkor nincs az a bíróság, aki rájuk verné – magyarázta, és magyarázott volna még tovább is, de a szavába vágtam:

– Mit akar tőlem? – torpantam meg, és végigmértem.

Láttam rajta, hogy valamikor már szembenézett a halállal, az én tekintetemet is állta.

– Megvenném négyezerért, itt, kápé.

– Egy nyolcezer fontos váltót négyezerért? – kérdeztem vissza, majd mentem is tovább. Nem sokba került volna elzavarni, de tetszett, ahogy próbálkozott.

– Nos, nekem megvannak az eszközeim, hogy fizetésre bírjak vonakodó adósokat, de rendben, nyilván maga is tudja, mit akar, fiatalember. Inkább az érdekelne, hogy ért-e a kártyához? Aki így blöfföl, és ennyire könnyedén csábít játékra balekokat, annak a kártyaasztalnál a helye. Szokott pókerezni?

– Igen, azt is szoktam.

– Remek! Mit szólna valami nagytétes játszmához? Néha összehozok egy-egy partit, pár százalékért beszállhatna. Na, mit szól az ajánlathoz?

– Mit szóljak egy olyan ajánlathoz, amit az utcán tettek nekem?

Pillanatra meghőkölt, de nem adta fel, a zsebéből névjegykártyát húzott elő.

– Látom, van stílusa, fiatalember, és ettől csak még szimpatikusabb nekem. Keressen fel az irodámban, délutánonként ott vagyok. Biztosan meg tudunk egyezni!

Megint megálltam, átvettem a kártyát, és ha már a kezemben volt, el is olvastam.

– Kaszinója van? Amióta a kilencszázhatvanas években legalizálták a szerencsejátékot a szigeteken, még nem jártam kaszinóban. Gondolja, érdemes lenne, változott valami?

– Mit beszél? – horkant fel igaz felháborodással. – Tudja, mikor látott maga illegális szerencseklubot, maga tacskó?! Hány éves lehet, húsz, huszonöt?

– Huszonnégy év, száztizenkét nap, és még olyan hat-nyolc óra – válaszoltam meg a életben töltött éveim számára vonatkozó kérdést, meg is hökkent, ahogy vártam.

– Tessék?

– Persze, nem a Gergely-naptár szerinti évek, így talán kevésbé megtévesztő, ha azt mondom, nyolcezer-nyolcszázhetvenkét és még egynegyed napnyi élet van mögöttem – magyaráztam kedvesen mosolyogva, de nem értette meg.

– Ez… Ez valami vicc?

– Nem. Ez halálosan komoly – mértem végig még utoljára, és csak eltettem a névjegykártyáját. – Ha szükségem lesz magára, majd felkeresem. Most pedig menjen – fordítottam neki hátat, és nekivágtam az éjszakának.

Még a legszórakoztatóbb bohóc is unalmassá válik, ahogy a lassan folyó idő lemossa arcáról a festéket.

VIII.

Rosszkedvűen mentem vissza a Hiltonba, és ott sem találtam semmit, ami felderített volna. A recepción láttam, hogy Richie kulcsa nincs bent, de tekintve a hajnali órát, ezen nem volt mit csodálkozni. Magam sem szaporítottam a szót, csak éppen megemlítettem a portásnak, hogy napközben senki se merjen zavarni, és már mentem is.

Buzgón bólogatott, de a tekintete nem volt tiszta, a szeme alatt karikák ültek. Nyilván egész nap virrasztott, hogy valóban senki se jöjjön be a szobánkba, és nyilván most is meg fogja tenni, ezt tudtam. Vajon van-e szabadnapja, amikor kipihenheti magát, ez járt a fejemben, nem mintha bármit is számított volna, felkelt és lenyugodott a nap, hát hagytam a felesleges töprengést, és felkerestem Richie-t.

– Jó, hogy jössz, sietnünk kell – fogadott a szobája közepén állva, de még hiányzott fél lábáról a harisnya, és inget sem viselt, csak azt az ostoba, fekete atlétát, amit úgy kedvelt.

– Sehová! Nem kell sietnünk. Ilyen hiányos öltözetben legalábbis biztosan nem.

– Ja, fene se tudja, hová tettem a másik sportcipőmet. Segíthetnél megkeresni, merthogy nyolcra vár minket a Lord haverja. Egyenesen a lakásán.

– Nincs valami hivatala, ahol fogadhat minket? – csodálkoztam, és persze nem segítettem neki. Nem szokásom idegenek bőröndjében turkálni.

– Ilyen késő este nincs. Na, megvan, mehetünk! – cibálta félig harisnyátlan lábára a cipőt, és láthatóan úgy képzelte, hogy ezzel eleganciája megüti azt a szintet, amivel már emberek közé lehet menni.

Szkeptikusan végigmértem.

– Külön taxival jössz – fordultam ki az ajtón. Bakugrásnyi léptekkel vágott elém.

– Hah, és a főhadnagy úr tudja a címet? Mert ha nem, akkor kénytelen lesz leereszkedni hozzám!

– Tudom a címet. Egy papírfecnire írtad fel, amit az asztalod közepén felejtettél, minden belépő szeme előtt – mosolyogtam rá, majd elváltunk. Én elindultam lépcsőn, ő továbbment a lifthez.

Mire leértem a hotel elé, már nem volt ott, csak a Carine Lane-en értem utol. Ott állt az egyik sokemeletes, tarka festésű épület kapualjában, mozdulatlan, fekete árny a fekete árnyékban, onnan méregette az embereket. Jöttömre megelevenedett, és szélesre tárta előttem az ajtót.

– Lassú vagy, és körülményes. Gondolom, nem érdekel, hogy a tag már fél órája hiába vár.

Igaza volt, nem érdekelt, elengedtem a fülem mellett az egészet, inkább az épület előterében néztem szét.

– Csinos. És ráadásul a belvárosban van.

– Rohadt messze van a belvárostól, csak a főhadnagy úr orosz sárfészkekhez szokott szeme túl nagy jelentőséget tulajdonít pár emeletes háznak – javított ki Richie, majd felmentünk. Ez alkalommal együtt, mivel elöl csak a lift volt, és nem akartam keresgélni a lépcsőházat.

Fent aztán már könnyen megtaláltuk a lakást, és határozott kézzel bekopogtam. Nem kellett sokat várni, tejfelszőke, magas fiatalember nyitott ajtót.

– Mr. Merill?

Tétován biccentett, és zavartan mért végig minket, hát felvillantottam egy barátságos mosolyt.

– Lord Asgereth barátai vagyunk. Elnézést a késésért, közbejött pár apróság, remélem, nem várattuk meg nagyon.

– Hát, nem, persze…

– Akkor remek, ne is húzzuk tovább az időt. – léptem el mellette, majd picit megtántorodtam, és a mozdulat leple alatt az esernyőm végével bevertem az előszobatükröt. Az üres tükörszilánkok csillogva hulltak le a mélybe, az árulók jussa mindenütt és mindenkor halál.

– Eh, de ügyetlen is vagyok, bocsásson meg! – mentegetőztem azért, talán túl hevesen is, a fiatalember legalábbis meghőkölt egy picit.

– Nem baj! Majd felporszívózom, ha elmentek, addig is…

– Addig is bemennénk – zárta rövidre a magyarázkodást Richie, és külön invitálás nélkül előresietett, át az apró előszobán, be a lakásba. Még a lámpákat is lekapcsolta menet közben, elégedetten mentem utána.

– Nagyon csinos a lakása, fiatalember. Látszik rajta az asszonykéz – álltam meg végül a pasztellszínekkel berendezett szalonban.

Richie az utolsó kapcsolót is lecsapta, hogy nem maradt más, mint a sarokban álló képernyő kékes derengése, majd belehuppant az egyik kényelmes fotelbe.

– Igen, a barátnőm is vett néhány apróságot…

– Ismeretlenül is tiszteltetem a hölgyet, igen jó ízlése van. És nagyon csinos – vettem észre egy fotográfiát a könyvespolcon, amin a tejfelszőke fiatalember, és egy valóban kellemes küllemű, bár az én ízlésemnek túl ívelt állú lány kapaszkodtak egymás karjába.

– Hát, igen. De szóval, no… Nem tudom, önök… – tárta szét zavartan a karját házigazdánk, mire bocsánatkérően rámosolyogtam.

– Engedje meg, hogy bemutatkozzam, Alexander Nyikolajevics Szumarokov vagyok. A barátom pedig Richard Fontainbleu.Vele egyeztette ezt a találkozást – intettem Richie felé, aki felvillantott egy gúnyos vigyort, és feltette a lábát a dohányzóasztalkára. De hát mit lehet várni valakitől, aki a huszadik század második felében járt iskolába?

– Örvendek a találkozásnak. Kérem, foglaljanak helyet – talált magára a fiatalember, és maga is leült. Feleslegesen beszélt, nem követtem a példáját, nem volt hozzá kedvem. – Megtudhatnám, mi is lenne a probléma, amivel felkerestek?

– Apróság. A Lord új alkalmazottközvetítő ügynökséggel szeretné felvenni a kapcsolatot, és arra gondolt, hogy ön majd keres egyet, és elintézi a formaságokat.

A tejfelszőke fiatalember megütődve nézett rám.

– Tessék?

– Szakácsnő kell – vont vállat Richie. – Meg talán szobalányok, sofőr, miegymás. Nem hiszem, hogy magyarázni kéne.

– De… Én nem foglalkozom semmiféle közvetítéssel! Programozó vagyok, nem ügynök.

– De a faterod ügynök volt, nem?

– Vagy a tisztelt nagyapja – szóltam közbe, és elszakítottam tekintetem a polcon álló, ezüstkeretes, megfakult fotográfiákról. – A Lord már meglehetősen idős, az emlékei néha megcsalják, meg hát nem is feltétlenül követi a köröttünk rohanó idő változását. Úgy is mondhatnám, kicsit talán a múltban él. Kérem, ne tekintse sértésnek, hogy ilyen kéréssel állítottunk be, mindössze félreértés, amiért elnézését kérjük.

– Ó, nem probléma – állt fel megkönnyebbülten a fiatalember, talán arra gondolt, hogy majd távozunk. Persze, eszemben sem volt egy ilyen semmitmondó kis társalgás után elmenni, ha már egyszer idejöttem.

– Nos, akkor lépjünk tovább, és beszéljük meg a lényeget. Mikorra tudna összeállítani egy listát az effajta ügynökségekről? Mondanom sem kell, csak a legjobbak érdekelnek, a Lord régimódi ember, és az elvárásai is igen magasak.

– De hát megmondtam, hogy én nem… – kezdett volna tiltakozni a fiatalember, ám Richie itt előredőlt, és közbevágott.

– Mi pedig megmondtuk, hogy bocsánatot kérünk, és kész, ezzel ezt a témát letudtuk. Most jön a dolog meló része, ugye.

– Ha nagyon muszáj, persze összeszedhetek pár címet a netről… – pislogott ijedten a fiatalember a sarokban fénylő képernyő felé, hát ismét átvettem Richie-től a szót.

– Akkor tegye! Szívesen megvárjuk, van időnk. Időnk, az van – tettem még hozzá elrévedve.

A tejfelszőke férfi nem is habozott, úgy pattant át a képernyő előtti székre, mintha valami menedékbe bújna, és valóban.Tekintete elveszett az előtte hamarosan felvillanó képek között, arcát színtelenre festette a kékes derengés. Richie érdeklődve állt mögé, kissé meggörnyedve leste, mit csinál, engem annyira nem érdekelt, hát inkább az ablakhoz léptem, és bámultam a várost. Elég magasan voltunk, hogy messze lehessen látni, már ahol az égre törő toronyházak teret engedtek a tekintetnek. Persze, ezzel együtt sem találtam semmi érdekeset, ám szerencsére nem kellett sokáig nézelődnöm. Gép zümmögött fel a sarokban, és hamarosan a kezemben tarthattam egy kiváló minőségű, nyomtatott listát.

– Szép munka, fiatalember! – biccentettem, majd megjelöltem pár nevet, csak olyat, ami ismerősen hangzott. – Ezeket holnap keresse fel, érdeklődjön, hogy vannak-e éppen kiközvetítendő, szigorúan osztályon felüli alkalmazottaik. Az ár természetesen nem számít. Majd holnap, vagy talán a jövő héten felkeressük az eredményért. És magának is számoljon fel tiszteletdíjat, a szokásos dupláját, vagy inkább háromszorosát. Rendben?

Halvány bólintást kaptam válaszul, hát a kezébe nyomtam a listát, és intettem Richie-nek; menjünk. Szó nélkül jött, az előszobában átléptünk a földre hullott üvegcserepeken, gondosan behúztam magunk mögött az ajtót, majd megálltunk, a liftre várva. Csend borult ránk, hamar meguntam.

– Ez a fiatalember módfelett idegesnek tűnt, nem?

– Aha.

– Kíváncsi vagyok, a Lord honnan ismerhette a nagyapját.

– Kérdezd meg tőle – javasolta pimaszul Richie. Nyilván jól tudta, hogy ilyesmivel sosem zaklatnám a vendéglátómat.

Eltelt pár pillanat, apró lámpácska jelezte, a lift elindult értünk.

– Nem csoda, hogy ideges volt – zavarta meg a csendet Richie. – Hülye egy kéréssel állítottunk be hozzá. Még hogy szerezzen szobalányt! Manapság az ember csak megnézi a telefonkönyvben, körbetelefonál, és már kész is, még csak az otthoni, megszokott foteljéből sem kell kiszállnia. Mi is csinálhatnánk így.

– Ezt majd javasold a Lordnak, ha hazaértünk – vágtam vissza gúnyosan. Csak kurta horkantást kaptam válaszul, és a lift csilingelt, kitárta előttünk az ajtaját.

Richie belépett, picit haboztam, de végül mégis odakintről nyomtam meg a földszintet jelző gombot.

– Majd később megyek – búcsúztam, és megvártam, míg a liftajtó bezárul a közömbösen vigyorgó Richie előtt, aztán visszamentem.

A szomszéd ajtón kopogtam be. Szerencsémre nem kellett betörnöm, hamarosan magától is kinyílt. Középkorú, hálóköntöst viselő férfi mért végig érdeklődve.

– Bocsásson meg, adódott itt némi dolgom, de ne féljen, nem zavarok sokáig – toltam félre az útból, és átvágtam a lakásán.

– De kérem! Ki maga, mit akar, és hogyan képzeli… – méltatlankodott mögöttem, ám nem érdekelt.

– Ha valami baja van, kiáltson rendőrért – javasoltam, majd amint elértem a szemközti oldalt, kinyitottam az első szembekerülő ablakot.

A férfi persze nem kiáltott senkiért, immár néma döbbenettel várta ki, ahogy kimásztam a keskeny ablakpárkányra.

– Kellemes további éjszakát, és ismételten bocsánat – búcsúztam tőle, aztán karomra akasztottam az esernyőmet, szorosabbra fogtam felöltőmet, mert idefent csúnyán fújt a szél, majd elsétáltam a kényelmes, lábfejszéles párkányon Mr. Merill lakásának első ablakáig.

Bent sötét volt, hát továbbmentem a szomszéd szobáig, ott égtek a lámpák. Óvatosan, az ablak szegletéből leselkedtem be, hogy ne vehessenek könnyen észre, és ott végre megtaláltam a tejfelszőke fiatalembert. Füléhez szorított telefonnal járt fel és alá, gyors, pattogó léptekkel, minden mozdulata idegességet sugárzott.

– Nem hülyültem meg, nem vagyok részeg, csak baj van, érted? – magyarázta éppen, és a csukott ablakon át nem hallottam, mit válaszol a vonal másik végén az ismeretlen. – Nem, nem tudok várni, most rögtön! … Nem telefontéma, ha az lenne, mondanám, muszáj találkoznunk! … A White Caféban, hol másutt? Az elég csendes is… Egyedül gyere! Nem túl publikus, csak a Lovagot akarom beavatni, de neki meg már szóltam. … Kösz, jó fej vagy, akkor fél óra múlva találkozunk!

Itt letette a kagylót, illetve hát becsúsztatta a zsebébe a készüléket, majd már rohant is öltözni. Nem érdekelt, ahogy gardróbjából különféle pulóvereket rángatott elő, elhúzódtam az ablaka elől, és visszafordultam a párkányon. Egyenesen szembenézve a szomszéd lakás megzavart tulajdonosával, meg a feleségével, akik döbbenten hajoltak ki ablakukon, és engem bámultak.

– Maga… Le fog esni, jöjjön be!

– Nem és nem. Egyébként pedig felejtsenek el! Au revoir…

Ezzel elfordultam, és mégis elsiettem a lázasan készülődő Mr. Merill ablakai előtt, csak mint fekete árnyék, míg az épület sarka el nem takart a kifelé bámuló házaspár elől, ahol aztán leléptem a semmibe.

És elnyelt a fekete mélység.

IX.

Lent fogtam egy taxit, és elvitettem magam arra a White Café nevű helyre. Talán ha másfél utcányira volt Mr. Merill lakásától, cégére szerint étterem és kávémérés, méghozzá olasz illetőségű tulajdonos étterme és kávémérése. Az ajtóban faragott-festett pincérfigura strázsált, bent déli muzsika szólt, sajnos nem élő, csak gépi. Ahogy Mr. Merill előre jelezte, csendes, árnyas hely volt. Könnyen találtam egy sötétbe vesző sarokasztalt, vörösbort rendeltem, és várakozni kezdtem. Semmi idő sem telt el, míg előkerültek.

Hárman voltak. Az elsőnek érkező tejfelszőke ifjú mellé már belépése pillanatában két hasonkorú társ csapódott, és kurta köszönés után együtt ültek be egy sötét boxba. Poharamat kezembe fogva követtem őket, és letelepedtem a szomszéd asztalnál. Vékony falécek rácsa választott csak el tőlük, így mindent kiválóan hallottam, és még valamennyire láthattam is őket. Megjegyzem, ők ezzel együtt sem vehettek volna észre, talán még ha egyenesen a szemembe néznek is, sötét volt az a vendéglő.

– Na ne cifrázd, mi a fene történt, hogy azonnal ugrani kellett? – morgott az egyik, vállas, magas fickó, akinek becsületes tekintetét jócskán beárnyékolta az álmosság.

– Bajban vagyok, nagy bajban – magyarázta idegesen a tejfelszőke fiatalember.

– Ja, erről szólt a telefon is. Részletezd bátran! – bólogatott a harmadik, kerek arcú fiú, talán mind között a legfiatalabb, bár mindössze kurta évekről lehetett szó.

– Na, tehát, volt egy nagyapám.

– Nekem kettő is, bizony! – vágott közbe, amelyik előtte még biztatta, és a vállas is megrázta a fejét.

– Te, ha sietve idecibálsz a legjobb álmomból, és utána mégis a virágokkal meg a méhecskékkel kezded a felvilágosításomat, akkor rohadt nagy lehet a szar.

– Félek, hogy hülyének fogtok tartani!

Mr. Merill két társa itt egymásra nézett, majd megértően bólintottak.

– Megtettük. Jöhet a lényeg – biztatták, mire az nagy levegőt vett, hogy belevágjon, de mégis hallgatott, mert ekkor a pincér odalépett asztalukhoz, és letette a megrendelt italokat. Kávéscsészék csilingeltek, két apró üvegpohár is előkerült, meg boroskancsó. Láthatóan hosszúra tervezték a beszélgetést.

Kinéztem oldalra, az étterem vendégei is inkább ittak, mint ettek. Az est régen éjszakába fordult már, kint égtek az ívlámpák, és eltévedt muslincák kerengtek a néha ki-kinyíló ajtó kavarta hideg huzatban. Az idő folyt, magával ragadta a pillanatot, hogy örökre elveszejtse, pusztán azzal, hogy telik… Már akinek.

– Ma este látogatott meg két pasas. Lényegesen napnyugta után érkeztek, és rögtön azzal kezdték, amint beléptek a lakásba, hogy beverték a tükröt. De én láttam, hogy az üres – közölte Mr. Merill, és helyből felhajtotta az előtte álló tömény italt, majd várt, újabb kurta pillanat az életében.

– Oké, világos, kár volt biztatni, hogy hagyd a tiszteletköröket – hajtott fejet fiatalabb társa. – Rendben, belátom, nem értem. Lassíts, hogy beérhesselek!

– Nincs mit lassítani. Beverték a tükröt, de későn, mert így is láttam, hogy az nem mutatja őket.

– Szóval láttad, hogy nem látod – pontosított a vállas fiatalember.

– Aha.

– És mennyit ittál előtte?

– Semmit! Mondtam, hogy hülyének néztek! – pattant fel a tejfelszőke ifjú temperamentumosan. Két társa egyszerre ragadta meg a karját, és visszahúzták.

– Hülye vagy, Herceg, de ez nekünk nem új! – biztatta a vállas, és a fiatal is csak a fejét rázta.

– Hülye vagy, de lássuk be, ha már bennünket is itt hagysz, akkor ki fog meghallgatni?

– Oké, végigmondom, de akkor hallgassátok végig! – döntött a maradás mellett Mr. Merill, akit ezek szerint Hercegnek is lehetett szólítani, bár kételkedtem benne, hogy származása okán. Inkább tűnt barátok adta becenévnek, mondhatom, ostoba ötlet. A titkosrendőrség nyilván gondolkodás nélkül vasba verte volna érte az egész társaságot felségsértés címen, ha a politika viharai nem süllyesztették volna el eme neves intézményt már sok évtizeddel ezelőtt.

– Tehát ott tartottál, hogy betört hozzád két vadbarom, szétverték a tükröt, és veled is brutalizáltak.

– Nem brutalizáltak. Udvariasan betörték a tükröt, majd bejöttek, és beszélgettünk. Nem bántottak.

– Ha nem bántottak, akkor mit akartak?

– Új szobalányt.

Újabb rövid csend, amiben kiválóan lehetett hallani, hogy a bárpultnál megcsörrennek a söröskorsók, és csobban a mosogató, ahogy a csapos lány megcsavarja a vezetékes víz csapját. Szőke tincsei arcába hulltak, kézfejével söpörte ki őket, és szép volt, ahogy hátulról megvilágították a bárpult tompa villanyizzói, ám úgy sejtettem, orrának a vonalai túl erőteljesek ahhoz, hogy erősebb fényben is gyönyörködni lehessen az arcában.

– Szobalányt kerestek? Nálad? Miután beverték a tükröt?

– Egy ügynökséget akartak. Hogy vegyem fel egy ügynökséggel a kapcsolatot, merthogy szobalány kell nekik.

– Ez a történet egyre hülyébben hangzik, pedig már az elején sem volt piskóta – értetlenkedett a vállas, és társa is csak rázta a fejét.

– Ezzel kerestek fel?

– Tuti fal duma volt, Bagoly! – intette le a Herceg a társaság legfiatalabb tagját. Tehát kizárásos alapon a telefonban hallott „Lovag” elnevezés marad a harmadiknak, véltem. Mellesleg a vállas ifjúra illett talán leginkább választott beceneve, mind alkata, mind becsületes tekintete révén.

– Fal duma volt, Bagoly! – magyarázta tovább a tejfelszőke Herceg. – Elvégre ki keres manapság közvetítő útján ügynökséget? Pillanatok alatt le lehet szedni mindent a netről, aztán pár e-mail, és már kész is. Meg is csináltam nekik seperc alatt.

– Mire ők?

– Elmentek.

– Elmentek?

– Most megsüketültél? Elmentek, és kész!

– Összegezzük, mit tudtunk meg – tett vízszintes mozdulatot két kezével a Lovag. – Jön két tag Herceg barátunkhoz, összetörik a tükrét, internetes szobalánykeresésre kényszerítik, majd udvariasan megemelik a kalapjukat, és távoznak. Eddig világos. Most már csak azt nem értem, hogy ehhez nekem miért kellett felkelnem az éjszaka közepén, és kávéba fojtanom legszebb álmaimat?

– A tagok a nagyapám után találtak meg, neki hoztak ajánlólevelet.

– Oké, tehát nem maradhat ki a nagyapa. Legyen, de a nagynénik nem érdekelnek! Krónikus nagynéniundorom van, erre légy tekintettel!

– Nagynéni nincs, csak nagyapa. Aki mindig is amolyan fekete bárány volt a családban, sokat utazott, meg nem volt munkája, ilyesmik. De a háborúban a RAF-ban szolgált, és ezért sokat elnéztek neki, hallgatólagosan mindenki támogatta. Segítettek neki felnevelni az apámat, aki az egyik nagynénjénél lakott.

– Mondtam, hogy hagyjuk a nagynéniket! – csattant fel a Lovag. – Mondtam, vagy nem mondtam?

– Mondtad, de…

– Nincs de! A nagynéni után pillanatokkal előkerülnek a családi fotók, sok bűbájos kisbabával és pózoló menyasszonyokkal, aztán jön pár viccesnek szánt, ám teljesen gyomorkavaró anekdota, és én már kész is vagyok. Van elég bajom a saját családommal, utálom, amikor valaki másét is a nyakamba varrják.

– Akkor ugrom a nagynénit, és maradok a nagyapánál. Aki évtizedek óta békésen porladozik, most meg hirtelen előjön két tag, és beszélni akar vele.

– De nem tud, tehát betörik a tükrödet, és szobalányt kajtatnak a neten.

– Nem a szobalány a lényeg, hanem hogy honnan a fenéből ismerheti a nagyapámat ajánlólevél szintjén két taknyos suhanc? Egyik sem volt több húsznál!

– A húsz nem taknyos – kérte ki magának az eddig kávéjába merülő, fiatal Bagoly. – A tizenkilenc az igen, de a húsz már nem! Vond vissza, és ne sértegess tovább, mert elhúzok a leprába! Csaj várt rám, és ehelyett itt hallgatom a nagynénid habos meséit!

– Nos, mint Bagoly haverunk kiválóan prezentálta a csajokkal való dicsekvéssel, illetve korának emlegetését kikérve, a húsz taknyos – szögezte le a Lovag. – De taknyosoknak is lehetnek nagyapái, csak hogy hagyjuk már végre a fenébe a nagynéniket. Szóval, örökölték az ajánlólevelet az őseiktől, na?

– Vatta új papíron? – nézett rá megvetően a Herceg, de barátja nem jött zavarba.

– Jó, új papír, kívülről. De belül? Beleolvastál egyáltalán, hogy miről szól?

– Hülyeségekről. Valami Lord írta, hogy a nagypapa a közös emlékeik kedvéért fogadja jó barátját, ezt az Alexander miacsoda-vicsot. Bocs, a nevét nem jegyeztem meg.

– Ruszki?

– Aha, a neve igen. De ő maga nem tűnt annak, semmi hülye akcentus, meg vodkát sem kért.

– A hülye akcentus Hollywood találmánya, hogy színt vigyen amúgy általában szürke alapon szürke szélesvásznú csodáiba.Angolul mindenki meg tud tanulni – vélekedett a Lovag. – Legalábbis úgy, hogy te ne vedd észre, hogy külföldi, úgy tuti, professzor Anti-Higgins. A vodka dettó nem számít. Egy haverom járt már Moszkvában, és esküszik rá, hogy arcszeszt isznak, mert az jobban árt.

– Poénkodni próbáltam, de csak üss agyon nyugodtan! Nekem már mindegy.

– Jó, jó, ne vedd a szívedre! Tehát azt mondod, hulla angoloknak tűntek?

– Na, most rátapintottál. Ez a baj. Hulla angoloknak tűntek. Direkt figyeltem, perceken át egyik sem vett levegőt.

Újabb csend állt be, megemeltem poharamat, csillogott benne a rubinragyogású vörösbor, mint maga a vér… Egy pillanatra eljátszottam a gondolattal, hogy belekortyolok, ostoba álmok, aztán mégis kiöntöttem az asztal melletti egyik futónövény cserepébe, és újra töltöttem magamnak, pusztán mert kedvem volt hallani, hogyan kotyog az ürülő üveg. A szemközti falon óra kattant, egy újabb perc telt el, ez sem az én életemből.

– Oké, ezt most még egyszer – túrt a hajába idegesen a Lovag. – Lassan, artikuláltan, csak mintha délutáni teán nyomnád a dumát a nagynénidnek.

– Jött két tag, nem volt tükörképük, nem lélegeztek, ellenben személyes ismeretségre utaló tartalmú ajánlólevelet hoztak a rég halott nagyapámnak. Értitek?

– Nem.

– Én már kezdem érteni. De jobb volt, amikor még nem értettem – sóhajtott búsan Bagoly, és újra megkavarta kávéját.

Ismét csend, ezúttal csak árnyalatnyi.

– Mármint, hogy ezek olyan frankensteines fazonok voltak? – próbálta újra a Lovag, Bagoly javította ki.

– Attól félek, nem Frankenstein, hanem Drakula az idevágó szakirodalom.

A Herceg bólintott, és kicsit előre is hajolt, szemében kétségbeesés csillant.

– Srácok, nézzetek hülyének, de tuti, hogy ma este nálam járt két… Nálam járt két… Vámpír.

Összevontam a szemöldökömet, nem szeretem ezt a szót. Határozottan nem szeretem, bár tény, ez nem magyarázható mással, mint képmutatással. Ezzel együtt is majdnem felálltam, hogy az asztalukhoz lépjek, és… És? Ugyan miért mennék oda? Egyáltalán, miért ülök itt, a szomszéd boxban, miért érdekel, mit beszél ez a Mr. Merill a társaival? Amennyi erővel átülök hozzájuk, akár távozhatnék is, mit számít?

Mégis maradtam ülve az árnyékban, és hagytam, hogy teljen az idő, ha már ez ellen semmit sem tehetek.

– Na jó, akkor most tekintsünk el a késői óra fáradtságától, a megivott alkohol mennyiségétől, illetve Herceg barátunk genetikailag kódolt értelmi színvonalától, és tegyünk úgy, mintha nem lenne hülye – vágott bele ismételten a Lovag. – Tehát? Mi van most?

– Félek – válaszolta meg a kérdést a Herceg egyszerű módon.

– De hát elmentek, nem? Akárkik is voltak, megkapták, amit akartak, és elmentek, te meg élsz, és nincs bajod, igaz?

– Elmentek, de visszajönnek. Beszélnem kell pár ügynökséggel, amit kiválasztottak, és visszajönnek az eredményért.

– Menj eléjük, és hívd fel őket telefonon. Akkor nem jönnek – magyarázta a Lovag, de a Herceg csak a fejét rázta.

– Nem adtak meg számot, meg nem is ez a lényeg. Ez a szobalányosdi tuti fal szöveg, olyan blődli hülyeség, amit még nem hallottam. Tuti, hogy valami mást akarnak.

– Mit? – kérdezett közbe Bagoly.

– Mit tudom én!

– Drakula szűz lányok vérére bukott, ha jól rémlik. Te biztonságban vagy – veregette meg barátja kezét a Lovag, és ismét a fiatal Bagoly vette át a szót tőle.

– Te, figyelj! Lépj le otthonról, hagyj nekik üzenetet az ajtón, hogy kikkel beszéltél, meg hogy hívjanak vissza, ha baj van, és kész. Pár hétig lakhatsz akárhol, az egyetemet is ki lehet hagyni egy picit, hogy a tanulás se frusztráljon, és kész.

– Szóval lapuljak meg?

– Várd ki, amíg elmúlik!

– Nem! Nem akarok tétlenül várni. Fel akarok készülni arra, ami jön.

– Nagyobb tétel fokhagymát vásárolsz?

– Marha! Ennél többre gondoltam. A kérdés az, hogy mennyire néztek hülyének, és mennyire segítetek.

– Teljesen hülyének nézünk, tehát segítünk. De miben?

– Először is elmegyek apám nagynénjéhez, és megtudom, hogy a nagyapám hogyan haverkodott össze mindenféle vámpírokkal. Jöttök?

– Nagynénit mondtál!? – kapta fel a fejét a Lovag.

– Nagynénit – nézett a szemébe elszántan a Herceg. – Hetven felett, sok csipketerítővel a szalonban, rengeteg fakó fényképpel meztelen kisbabákról és rég halott menyasszonyokról, továbbá félezer családi anekdotával, amiből nekünk ki kell választanunk azt a párat, ami talán segíthet. Jöttök?

– Hát persze…

Ezzel a Lovag udvariatlanul elvette a Herceg elől a poharat, fenékig ürítette, majd felállt, és biccentett.

– Mára elegem van belőletek, így is tönkretettétek az estémet. Holnap különdogát írok, tehát most hazamegyek, és kialszom magam. Délután kocsival elugrom értetek, és mehetünk megőrülni. Négy megfelel?

Megfelelt, a társaság felállt, a Herceg fizetett a pultnál, búcsúzni már kint elbúcsúztak, aztán elváltak a párás sötétségben. Én is távoztam, kis habozással Mr. Merill után indulva az utcasarkon.

Ott ment előttem, hosszú léptekkel, ami az elszánt fiatalok sajátja. A lámpák játszottak az árnyékával, hol hátravetítve, hol előresiklatva fekete alakját a vizes betonon. Én pedig követtem, alig lemaradva, a sötétség rejtekében. Azon gondolkodtam, megöljem-e, vagy sem.

Semmibe sem került volna. Egy mozdulat, és már ki is alszik az élet a szemében, hisz az emberi test oly törékeny. Persze a barátai ebből csak erőt merítenének, elszántságukat szítaná a fájdalom és a tehetetlen düh, de őket is megkereshetném, és őket is megölhetném. Talán ha két, három napba telne véglegesen pontot tenni erre az egész ügyre, és időm, ó, időm az van!

De minek? Hogy aztán új embert kelljen keresni, aki elintézi a szakácsnő felvételét? Újra megismételni az egészet, mint ahogy már annyi mindent újra és újra ismételtem? Váratni a Lordot, no nem mintha nem tudna várni, mást sem tesz, amióta ismerem, ám miért vonnám magamra ilyesmi lényegtelenséggel a neheztelését? Ehhez nem volt kedvem, vagy csak úgy, általában nem volt kedvem beleszólni az eseményekbe. Majd meglátjuk, miféle változást hoz a holnap, még az is lehet, hogy érdekes lesz.

Hazáig kísértem Mr. Merillt, a sehonnai Herceget, egyetlen társként a kihalt utcákon. Még azt is végignéztem, ahogy belép az ajtón, felmegy a lifttel, és kicsit később felgyulladnak szobái ablakában a fények, hogy aztán kihunyjanak, helyet adva a közeledő hajnal derengésének.

X.

Egy közeli ház alagsorába vettem be magam egy gyengén bezárt pinceablak jóvoltából.

Sötét, sosem takarított folyosók, pincék és raktárak, penész, patkányok, kosz és rozsda. Így néz ki egy öreg bérház alapzata, a csillogó lakások erre épülnek rá. Nem kellett sokat keresgélnem, hogy találjak egy régóta nem használt sufnit, amiről letörtem a lakatot. Bementem, alaposan betámasztottam magam mögött az ajtót, felkelt és lenyugodott a nap, és nem volt kedvem rendet tenni magam mögött, otthagytam a feldúlt, zárját vesztett kis kamrát.

Az utcán még zsongott az élet, de nem keltettem feltűnést, koszos felöltőm ellenére sem. Pedig nagy foltban beleivódott a kis kamra padlójának mocska, hiába, mégiscsak órákon át feküdtem a földön mozdulatlan. Ám az emberek nem figyeltek fel rám, ahogy az árnyékba húzódva, lassú léptekkel sétáltam. Mindenkinek megvolt a saját baja. Nekem is lett volna hová mennem, mégis visszatértem az utcába, ahol Mr. Merill lakott, pusztán kíváncsiságból. Pedig ha délután négykor mentek el egy rokonhoz kocsival, akkor még nem érhetett haza, már legalábbis erre fogadtam volna, emlékezvén az adott nagynéni jellemzésére.

Lakása ablakában mégis fényt láttam, ez alkalommal csak mint vékony csíkocskák, valaki ma elhúzta a függönyöket. Elmélázva sétáltam tovább, de utam a kapubejáró előtt vezetett el, hát végül csak felléptem a két lépcsőfokon. Most nem volt itt Richie, hogy kinyissa a bezárt ajtót, betörni meg nem akartam. Kurta másodpercekig szemeztem a csupa fém kapcsolótáblával, biztos, ami biztos alapon elolvasván a rányomtatott használati utasítást, aztán felcsengettem a lakásba.

– Ki az? – szólt le hamarosan egy női hang.

– Mr. Merill-lel szeretnék beszélni – hagytam figyelmen kívül a kérdést. Gondolkodás nélkül kaptam választ.

– Nincs itthon. Miért keresi?

Könnyű hang volt, a gép torzításában is megőrizte lágyságát.Kedvem lett volna élőben is hallani, de nem ez volt a jó alkalom.

– Nem érdekes. További kellemes estét, hölgyem.

Ezzel otthagytam a kapcsolótáblát, a kapualjat, az utcát, és visszamentem a Hiltonba.

XI.

A szálló hallja korántsem volt kihalt, emberek jártak. A libériás inas jól leplezett megbotránkozással mérte végig koszos felöltőmet, hát ott helyben, az orra előtt ráfektettem egy szemetesre, majd odaléptem a recepcióhoz. A portás karikás szemmel mért végig, és elvétette az előttem álló vendég kulcskarikáját, de velem szemben mégis összeszedte magát, és nem hibázott, nagy szerencséjére.

– Üzenete van, uram – hajlongott alázatosan, és átadott egy meggyűrt cetlit.

Az állt rajta Richie kusza, alig olvasható írásával, hogy „átköltöztem a Ritzbe, a számládat hétvégéig rendeztem, Susan Glow, 532. szoba”.

Biccentéssel köszöntem meg a portásnak, és mégsem vittem el a kulcsomat, hanem felsétáltam az 532-es lakosztály elé. Richie a maga módján hasznos barát, ez járt a fejemben, no meg az, hogy nagyon sajátságos humora van. De biztos lehet benne, hogy ha ez csak egy otromba tréfa, akkor részletesen beszámolok az elmúlt napok eseményeiről a Lordnak, külön hangsúlyt helyezve az ő kis magánkiruccanásaira!