AVI LOEB

Földönkívüli

Egy idegen civilizáció első nyomai

Avi Loeb: Extraterrestrial: the first sign of intelligent life beyond Earth

Copyright © 2021 by Avi Loeb

Hungarian translation © Farkas Veronika, 2020

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Avi Loeb: Extraterrestrial: the first sign of intelligent life beyond Earth

Houghton Mifflin Harcourt Publishing Company, New York, 2021

Fordította: Farkas Veronika

ISBN: 978-963-419-874-1 (epub)

ISBN: 978-963-419-875-8 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Bordás Veronika

Szaklektor: Kovács József

Korrektor: Bobály Icu

Tördelő: Téglás Zoltán

Műfaj: ismeretterjesztő

Három múzsámnak: Ofritnak, Klilnek és Lotemnek,
és mindenki másnak odakint…

Előszó

AKINEK LEHETŐSÉGE NYÍLIK RÁ, menjen ki a szabadba, és csodálja meg az univerzumot. Ez persze este a legkönnyebb, de az univerzum mindig ott van, és vár ránk, még akkor is, ha csak a Napot látjuk az égen. Úgy tapasztaltam, hogy már az is megváltoztatja a nézőpontomat, ha egyszerűen felnézek az égre.

A látvány éjszaka a legcsodálatosabb, ami azonban nem az univerzum, hanem az emberiség tulajdonságaira nézve sokatmondó. Mindennapjaink ügyes-bajos dolgai közepette legtöbben csak arra figyelünk oda, ami legfeljebb pár méterre van tőlünk, és amikor a felettünk lévő jelenségeken gondolkodunk, akkor általában az időjárás miatt aggódunk. Éjszaka viszont sokszor alábbhagynak földi aggodalmaink, és otthoni távcsöveinkkel, sőt szabad szemmel is láthatjuk a csillagokat, a Holdat, a Tejutat és – szerencsés esetben – a közelben elhaladó üstökösöket vagy műholdakat.

Az odafönti látvány már az írott történelem legelejétől megihlette az emberiséget. Sőt, mostanában teret nyert az a feltételezés, hogy a negyvenezer éves európai barlangrajzok némelyike a csillagokat követő távoli őseinket ábrázolja. Költőktől filozófusokig, teológusoktól tudósokig sokakat ejtett ámulatba és késztetett tettekre az univerzum, a civilizáció fejlődésének előrelendítésére ösztönözve. Végtére is, a csillagászat születőben lévő tudománya adta meg a kezdőlökést Nikolausz Kopernikusz, Galileo Galilei és Isaac Newton tudományos áttörést hozó felismeréseihez, amelyek leszámoltak a Föld világegyetemben elfoglalt központi helyzetét képviselő nézettel. Bár nem ezeknek a tudósoknak a nevéhez fűződik a kevésbé egocentrikus világkép fogalmának bevezetése, hipotézisüket – az őket megelőző filozófusokkal és teológusokkal ellentétben – a bizonyítékokon nyugvó megközelítésre alapozták. És ez azóta is az emberi civilizáció fejlődésének alapköve.

• • •

Szakmai karrieremet mindvégig az univerzum iránti kíváncsiság jellemezte. A Föld légkörén túli dolgok, közvetve vagy közvetlenül, mind a napi munkám részét képezik. E sorok írásakor a Harvard Egyetem csillagászati tanszékének vezetője vagyok, a Harvard Black Hole Initiative (BHI) alapító tagja, a Harvard-Smithsonian Asztrofizikai Központ Elméleti és Számítástudományi Intézetének igazgatója, a Breakthrough Starshot Initiative vezető kutatója, az Amerikai Tudományos Akadémia fizikai és csillagászati elnökségi testületének elnöke, a jeruzsálemi Héber Egyetem Einstein: Visualize the Impossible elnevezésű digitális platformjának egyik vezető tanácsadója, valamint az elnöki természettudományos és technológiai tanácsadói kar tagja Washingtonban. Abban a szerencsés helyzetben tudhatom magam, hogy sok rendkívül tehetséges tudós és hallgató mellett dolgozom, akikkel együtt töprenghetünk a világegyetem legrejtélyesebb kérdésein.

Ez a könyv is ezekkel a kérdésekkel foglalkozik, és közülük kétségkívül az egyik legfontosabb így hangzik: Egyedül vagyunk? Ez a kérdés különbözőképpen megfogalmazva bukkan fel időről időre. A földi élet az egyetlen élet az univerzumban? Az emberiség képviseli az egyetlen tudatos intelligenciát a tér és az idő hatalmas folyamában? Jobb és pontosabb formában talán így önthető szavakba ugyanez: a mérhetetlenül nagy űrben és a világegyetem élete során léteztek vagy léteznek-e más intelligens civilizációk, amelyek a miénkhez hasonlóan felfedezték a csillagokat, és bizonyítékokat is hagytak az erőfeszítéseikről?

Úgy gondolom, 2017-ben olyan bizonyíték haladt át Naprendszerünkön, amely alátámasztja a feltételezést, hogy erre a kérdésre igen a válasz. Ebben a könyvben áttekintem ezt a bizonyítékot, próbára teszem az elméletet, és felteszem a kérdést: milyen következményekkel járna, ha a tudósok ezt is ugyanolyan komolyan vennék, mint a szuperszimmetriával, az extra dimenziókkal, a sötét anyag természetével és a multiverzumok lehetőségével kapcsolatos elképzeléseket.

Ez a könyv egy sok szempontból még nehezebb problémával is foglalkozik: készen állunk-e mi, tudósok, és készen állnak-e a laikusok? Készen áll az emberi civilizáció szembenézni mindazokkal következményekkel, amelyek a kézenfekvő, bizonyítékalapú elméletekből levont következtetés elfogadásával járnak, miszerint a földi élet nem egyedi, és talán még csak nem is különösebben lenyűgöző? Attól tartok, hogy erre nemleges a válasz. Ez a feltételezés pedig aggodalmakra ad okot.

• • •

Ahogy sok szakmára, a tudományos közegre is igaz, hogy az ismeretlen felfedezése során a konzervatív megközelítés és számos divattrend egyaránt szerepet kap. Ez a konzervativizmus részben egy dicséretre méltó ösztönből fakad. A tudományos módszerek terén ugyanis fontos az észszerű óvatosság. Felállítunk egy elméletet, bizonyítékokat gyűjtünk, azokkal próbáljuk alátámasztani az elméletet, majd tovább finomítjuk azt, vagy még több bizonyítékot gyűjtünk. A divattrendek azonban hajlamosak eltántorítani egyes elméletek megfontolásától, a karrierizmus pedig arra késztethet, hogy bizonyos kiemelt elméletekre koncentráljunk, azokra fordítsunk erőforrásokat, más elméletek helyett.

Nem sokat segít a popkultúra sem. A tudományos-fantasztikus könyvek és filmek gyakran a komoly tudósok számára nevetséges formában ábrázolják a földön kívüli intelligenciát. Az idegenek földi városokat rombolnak le, embereket szállnak meg, vagy kínosan bonyolult módszerekkel próbálnak kommunikálni velünk. Akár rossz-, akár jóindulatúak, gyakran emberfeletti tudás birtokában vannak, és oly mértékben urai a fizikának, hogy képesek egy szempillantás alatt átkelni az univerzumon, gyakran a multiverzumon is. E technológia segítségével járják a naprendszereket és a bolygókat, miközben még az útjukba eső frekventált bárokba is betérnek. Az idők során kénytelen voltam arra a következtetésre jutni, hogy a fizika törvényei mindössze két környezetben nem érvényesülnek: a szingularitásokban és Hollywoodban.

Én személy szerint képtelen vagyok élvezni a tudományos-fantasztikus alkotásokat, ha megsértik a fizika törvényeit, mivel szeretem a tudományt, és szeretem a fantasztikumot is, de csak akkor, ha őszinte, és nem játssza meg magát. Szakmai szempontból aggaszt, hogy részint a földönkívüliek szórakoztatóiparban és tudományos körökben szokásos, szenzációhajhász ábrázolása miatt elfogadhatónak számít kinevetni a földön kívüli életről szóló komoly diskurzusokat, noha a bizonyítékok egyértelműen arra mutatnak, hogy ez tárgyalásra érdemes téma, sőt olyan, amit napjainkban érdemesebb lenne szóba hozni, mint valaha.

Mi vagyunk az egyedüli értelmes élőlények az univerzumban? Igen, sugallják a tudományos-fantasztikus narratívák, és arra is utalnak, hogy a válasz bombaként robban majd. A természettudományos körök hajlamosak teljesen elkerülni ezt a kérdést, aminek eredményeképpen az emberek lesújtóan kevéssé vannak felkészülve a földön kívüli megfelelőikkel való esetleges találkozásra. Amikor már fut a stáblista, és elhagyhatjuk a mozit, majd odakint felnézünk az égre, megrázó a kontraszt. Leginkább üres, élettelennek tűnő űrt látunk odafönt. Ám a látszat csalhat, és már csak a saját érdekünkben sem csaphatjuk be tovább önmagunkat.

• • •

T. S. Eliot Az üresek című versében az első világháború utáni Európáról elmélkedve azt jövendöli, hogy a világ egy nyüszítéssel ér majd véget, nem pedig egy bummal, ahogyan az a pusztító nemzetközi konfliktus is, amely akkoriban a legtöbb áldozatot szedte világszerte. Én viszont – talán mert a tudományok közül először a filozófia ragadott magával – kétségbeesésnél többet hallok ki a költő ékesszóló hasonlatából. Erkölcsi választást is.

A világunk természetesen véget fog érni, és majdnem biztosan egy nagy bummal; a most 4,6 millió éves Napunk úgy 7 milliárd éven belül nagyra fúvódó vörös óriássá válik, és a teljes földi élettel végez. Ez nem vita tárgya, és nem is erkölcsi kérdés.

Nem, az erkölcsi kérdés, amelyet én T. S. Eliot művéből hallok ki, nem a Föld pusztulására vonatkozik, ami tudományos tény, hanem az emberi civilizáció – vagy talán az egész földi élet – nem teljesen biztos pusztulására.

Jelenleg totális katasztrófa felé száguldunk. A környezetrombolás, a klímaváltozás, a járványok és a nukleáris háború nem szűnő fenyegetése csak a legközismertebb veszélyeket jelenti ránk nézve. Sikerült berendeznünk a színpadot a saját kihalásunkhoz, méghozzá úgy, hogy az többféle módon is bekövetkezhet. Érkezhet egy bummal vagy egy nyüszítéssel – akár mindkettővel. Pillanatnyilag egyetlen lehetőséget sem lehet kizárni.

Melyik utat fogjuk választani? Ez az erkölcsi kérdés bújik meg Eliot versében.

Mi van, ha ez a végzetről szóló metafora bizonyos kezdetekkel kapcsolatban igaznak bizonyul? Mi van, ha az „Egyedül vagyunk?” kérdésre már megérkezett a válasz, csak túl visszafogott, tünékeny és kétértelmű volt? Mi van, ha a megfejtéshez minden megfigyelő- és dedukciós képességünket be kell vetnünk? És mi van, ha ebben a válaszban egy másik is rejlik, mégpedig az imént feltett kérdésre: hogyan ér majd véget földi életünk és kollektív civilizációnk, már amennyiben véget ér?

• • •

A következő oldalakon azt a hipotézist mutatom be, hogy az emberiség kapott már ilyen választ, éspedig 2017. október 19-én. Nemcsak ezt az elméletet fontolom meg, hanem az üzeneteket is, amelyeket az emberiség számára tartogathat, továbbá mindkét esetre számba veszem a következményeket: arra is, ha levonjuk a tanulságokat, és arra is, ha nem.

Az emberiség részéről meglehetősen elbizakodott vállalkozásnak tűnhet a válaszkeresés az élet eredetétől a mindenség eredetéig terjedő tudományos kérdésekre, ám maga a keresés meglehetősen alázatos munka. Minden emberi élet nagyon kicsi, bármelyik dimenzióját tekintjük is, egyéni teljesítményünk pedig csak többnemzedéknyi erőfeszítés összesített eredményében jelenik meg. Mindnyájan elődeink vállán állunk – és a mi vállunk ad támaszt a minket követők munkájának. Ha erről megfeledkezünk, az számunkra és számukra is a bukást jelenti.

Ez az alázat abban is megnyilvánul, hogy miközben az univerzum értelmezésével küszködünk, szem előtt tartjuk: a hiba a mi érzékszerveinkben van, nem a tényekben, és nem is a természeti törvényekben. Filozófiai tárgyú olvasmányaimból már fiatalkorom óta jól ismerem ezt az igazságot, és amikor fizikával kezdtem foglalkozni, újra megtanultam, majd mintegy véletlenül asztrofizikussá válva még mélyebben átéreztem. Kamaszkoromban különösen mély benyomást tettek rám az egzisztencialisták, és az, hogy milyen fontosnak tekintették az egyénnek a világgal való konfrontálódását. Asztrofizikusként nagyon is tisztában vagyok azzal, hogy az életem – sőt bármely élet – milyen keveset számít a hatalmas univerzumhoz képest. Arra a következtetésre jutottam, hogy alázattal szemlélve mind az univerzum, mind a filozófia felébreszti a reményt: többre is képesek vagyunk. Szükség van ugyan megfelelő nemzetközi tudományos együttműködésre és valóban globális perspektívára – de többre is képesek vagyunk.

Abban is hiszek, hogy az emberiségnek néha egy kis lökés is kell.

Ha a Naprendszerünkben megjelenne a földön kívüli élet bizonyítéka, észrevennénk egyáltalán? Azzal, hogy a gravitáció törvényeinek ellentmondó űrhajók megjelenése okozta nagy durranást várjuk, nem azt kockáztatjuk, hogy lemaradunk más érkezők visszafogottabb hangjáról? Mi történne például, ha ez a bizonyíték valamilyen inaktív vagy rosszul működő technológiai eszköz lenne – mondjuk, egy egymilliárd éves civilizáció hulladéka?

• • •

A következő gondolatkísérletet a harvardi elsőéveseimnek szoktam felvetni. Tegyük fel, hogy egy idegen űrhajó landol a Harvard udvarán, és a földönkívüliek viselkedéséből egyértelműen kiderül: barátságosak. Körbesétálnak, fényképeket készítenek a Widener Könyvtár lépcsőjén, és a földi turisták szokásának megfelelően megérintik John Harvard szobrának lábát. Utána a vendéglátóik felé fordulnak, és felajánlják nekik a lehetőséget: szálljanak be az űrhajójukba, és a visszatérés reménye nélkül utazzanak el az ő bolygójukra. Elismerik, hogy ez némileg kockázatos, de melyik kaland nem az?

Ti elfogadnátok az ajánlatot? Elmennétek velük?

Szinte minden diákom igennel válaszol. Ezen a ponton csavarok egyet a gondolatkísérleten. A földönkívüliek továbbra is jó szándékúak maradnak, ezúttal azonban arról tájékoztatják az embereket, hogy nem a saját bolygójukra térnek vissza, hanem átlépik egy fekete lyuk eseményhorizontját. Persze ez is kockázatos kísérlet, de az idegenek eléggé bíznak az eredménnyel kapcsolatos elméleti modelljükben ahhoz, hogy hajlandóak legyenek a vállalkozásra. És szeretnék tudni, mi készen állunk-e, velük tartanánk-e.

Szinte az összes diákom nemmel válaszol.

Mindkét út egyirányú. Mindkettő az ismeretlenbe vezet, és kockázatos. Akkor hát miért különböznek a válaszok?

A leggyakrabban felhozott indok ez: az első esetben a tanítványaim használhatnák a telefonjukat, hogy megosszák élményeiket az otthon maradó barátaikkal és a családjukkal, és bár talán csak fényévek megtétele után, a jelek végül elérnék a Földet. Ám ha átlépnék az eseményhorizontot, soha egyetlen szelfi, üzenet, információmorzsa sem jutna ki onnan, akármilyen élményekben lenne is része az utazónak. Az egyik út pozitív reakciókat hozna a Facebookon és a Twitteren, a másik nem.

Ezen a ponton emlékeztetni szoktam a hallgatóimat, mit mondott Galileo Galilei, miután belenézett a távcsövébe: a bizonyíték nem a mi jóváhagyásunk függvénye. Ez minden bizonyítékra igaz, akár egy távoli bolygón találunk rá, akár egy eseményhorizont túloldalán. Az információ értéke nem abban rejlik, hány felfelé fordított hüvelykujjú ikont kapunk rá, hanem abban, hogy mit kezdünk vele.

Ez után fel szoktam tenni azt a kérdést, amelyről sok harvardi elsőéves azt hiszi, tudja rá a választ. Vajon mi – mármint az emberi lények – vagyunk-e a legokosabbak a környéken? Mielőtt még a diákok válaszolnának, hozzá szoktam tenni, hogy nézzenek fel az égre, és tudatosítsák magukban: a válasz sokban függ attól, mit felelnek az egyik kedvenc kérdésemre, vagyis arra, hogy egyedül vagyunk-e.

Az égen és a mögötte rejlő univerzumon való gondolkodás alázatra tanít minket. A kozmikus térben és időben hatalmasak a léptékek. Több mint egytrilliárd Naphoz hasonló csillag létezik csak a világegyetem megfigyelhető részében, és még a legszerencsésebb társaink is csak egy százalékát élhetik le a Nap élettartama egymilliomod részének. De ez az alázat ne akadályozzon meg bennünket abban, hogy megpróbáljuk jobban megismerni az univerzumot. Késztessen inkább arra, hogy becsvágyóbbak legyünk, nehezebb, a feltételezéseinket megingató kérdéseket is feltegyünk, utána pedig inkább a bizonyítékokat gyűjtsük fáradhatatlanul, ne a lájkokat.

• • •

Ez a könyv legfőképpen a 2017. október 19. utáni tizenegy nap során összegyűlt bizonyítékokkal foglalkozik. Ennyi időnk volt megfigyelni az első ismert csillagközi látogatónkat. Ezeknek az adatoknak az elemzése további megfigyelésekkel kiegészítve segít következtetéseket levonni a szóban forgó égitestről. Tizenegy nap nem tűnik hosszú időnek, és nincs olyan tudós, aki ne azt kívánná, hogy bárcsak több bizonyítékot gyűjthettünk volna. A rendelkezésünkre álló adatok mindazonáltal így is jelentősek, és sok mindenre következtethetünk belőlük. Ezeket mind részletezni fogom ebben a könyvben. Szerepel közöttük egy olyan következtetés is, amellyel mindenki egyetért, aki az adatokat tanulmányozta: ha ezt a látogatót összehasonlítjuk a csillagászok által valaha megfigyelt összes többi objektummal, kijelenthetjük, hogy valóban különleges volt. A megfigyelt furcsaságokkal kapcsolatban felállított elméletek is ehhez mérhetően egzotikusak.

Szerintem ezekre a furcsaságokra a legegyszerűbb magyarázat, hogy az objektum egy nem földi eredetű intelligens civilizáció műve.

Ez persze csak hipotézis, de tudományos hipotézis. A belőle levont következtetések viszont nem kizárólag tudományosak, és azok a tettek, amelyekre ezek a következtetések sarkallhatnak minket, szintén nem azok. Mégpedig azért nem, mert az én egyszerű hipotézisem a legalapvetőbb kérdéseket veti fel, amelyekre az emberiség valaha választ keresett, és amelyeket már alaposan megvizsgáltak a vallás, a filozófia és a természettudomány nézőpontjából is. Ezek a kérdések minden olyan témát érintenek, ami az emberi civilizációra és az életre nézve bármilyen jelentőséggel bírhat, legyen szó akármilyen életről az univerzumban.

Az átláthatóság szellemében jegyzem meg, hogy néhány tudós úgy véli, elméletem meghaladott, nem illeszkedik a természettudomány fősodrába, mi több: veszedelmesen elfogult. Csakhogy szerintem a legnagyobb hiba, amit elkövethetünk, ha a felvetett eshetőséget nem vesszük elég komolyan.

Megmagyarázom.

1.
Az előőrs

JÓVAL AZELŐTT, HOGY TUDTUNK VOLNA a létezéséről, ez az égitest már felénk tartott a tőlünk alig huszonöt fényévnyire lévő Vega csillag felől. 2017. szeptember 6-án keresztezte azt a síkot, amelynek közelében Naprendszerünk összes bolygója kering a Nap körül. De az objektum extrém hiperbolikus pályája garantálta, hogy csak látogatóba érkezett, nem maradt velünk.

A látogató 2017. szeptember 9-én érte el a perihéliumát, pályájának azt a pontját, ahol legközelebb járt a Naphoz. Utána már kifelé tartott a Naprendszerből, és mivel a csillagunkhoz képest 95 000 kilométer per órával haladt, a sebessége bőven lehetővé tette, hogy megszökhessen a Nap gravitációs teréből. Szeptember 29. környékén haladt át a Vénusz keringési pályáján, és október 7. környékén a Földén, majd nagy sebességgel folytatta útját a Pegazus csillagkép és a mögötte rejlő sötétség felé.

Az objektum távozott a csillagközi űrbe, és ekkor az emberiség még nem tudott a látogatásáról. Mivel fogalmunk sem volt az érkezéséről, nem adtunk neki nevet. Amennyiben ezt bárki vagy bármi más megtette, a mai napig nem tudjuk, mi lehet az.

A földi csillagászok csak azután pillantották meg távozó vendégünket, hogy elhaladt mellettünk. Az égitest több nevet is kapott, mielőtt megegyeztünk volna a véglegesben: az 1I/2017 U1-ben. Bolygónk tudományos közössége és a nyilvánosság azonban egyszerűen csak ‘Oumuamua néven emlegeti, mivel a távcső, amely felfedezte, Hawaiin található.

• • •

A Hawaii-szigetek ékköveknek látszanak a Csendes-óceánban, a világ minden tájáról vonzzák a turistákat. A csillagászok szemében ugyanakkor más vonzó tulajdonságuk is van: bolygónk néhány legkorszerűbb távcsövének adnak otthont.

Hawaii csúcstechnológiás teleszkópjai közé tartoznak azok is, amelyeket Pan-STARRS (Panoramic Survey Telescope & Rapid Response System) néven ismerünk. Az egész egy távcsövekből és nagy felbontású kamerákból álló hálózat a Haleakalā csúcsán álló obszervatóriumban (ez a vulkán foglalja el Maui szigetének nagyobb részét). Az egyik ilyen távcsőnek, a Pan-STARRS1-nek van a legnagyobb felbontású kamerája a bolygón, és beüzemelése óta ez a rendszer fedezte fel a legtöbb földközelítő üstököst és kisbolygót a Naprendszerünkben. De a Pan-STARRS más szempontból is kiemelkedő jelentőségű: ez gyűjtötte össze azokat az adatokat, amelyekből tudomást szereztünk az ‘Oumuamua létezéséről.

Robert Weryk csillagász október 19-én fedezte fel az ‘Oumuamuát a Haleakalā Obszervatóriumban. A Pan-STARRS által gyűjtött adatok között figyelt fel azokra a képekre, amelyeken az égitest egy égen átszáguldó fénypont formájában jelent meg, és túl gyorsan mozgott ahhoz, hogy a Nap gravitációjának fogságába essen. A csillagászok közössége hamarosan arra a megegyezésre jutott, hogy Weryk a Naprendszerünkben valaha észlelt első csillagközi objektumra bukkant. Mire a nevében is megegyeztek, már több mint harminckétmillió kilométerre járt a Földtől, vagyis nagyjából nyolcvanötször olyan messze, mint a Hold, és sebesen távolodott.

Az első csillagközi objektumról, az ‘Oumuamuáról (bekarikázva) készült felvétel. A több felvételből összeállított kép közepén az égitest homályos pontforrásként látható. Halvány csillagok nyomai veszik körül, amelyek pöttyök sorozataként láthatók a mozgó ‘Oumuamuát követő távcső felvételein. (ESO/K. Meech et al.)

Idegenként jelent meg a környékünkön, de amikor távozott, már többet jelentett, és egy sor megválaszolatlan kérdést hagyott maga után, ezek pedig éppúgy lekötötték a tudósok energiáit, mint amennyire felkeltették a világ érdeklődését.

Az objektum neve, a hawaii ‘oumuamua szó (kiejtve: „omuamuá”) hevenyészett fordításban annyit tesz: „előőrs”. Amikor a Nemzetközi Csillagászati Unió (International Astronomical Union, IAU) bejelentette a hivatalos elnevezést, kicsit másképp adták meg a szó jelentését: „távoli hírhozó, aki elsőként érkezik”. Akárhogy is, ez a név mindenképpen azt sugallja, az égitest csak az első több várható közül.

• • •

A média végül „furcsának”, „rejtélyesnek” és „különösnek” titulálta az ‘Oumuamuát. De mihez képest? A válasz röviden annyi, hogy ez az előőrs furcsa, rejtélyes és különös volt az összes többi korábban felfedezett üstökössel és aszteroidával összehasonlítva.

Sőt, a tudósok azt sem tudták teljes bizonyossággal kijelenteni, hogy ez az előőrs tényleg üstökös vagy kisbolygó-e egyáltalán.

Nem mintha nem lenne összehasonlítási alapunk. Több ezer aszteroidát, az űrben száguldó kietlen kősziklát fedeznek fel minden évben, és több jeges üstökös van a Naprendszerünkben, mint ahányat az eszközeink meg tudnának számolni.

A csillagközi látogatók sokkal ritkábbak az aszteroidáknál és az üstökösöknél. Az ‘Oumuamua felfedezéséig még soha nem láttunk olyan égitestet a Naprendszerünkben, amely kívülről származott volna.

Ezt az egyediségét viszont hamarosan elveszítette. Nem sokkal az azonosítása után egy második csillagközi égitest is felbukkant, és nagy valószínűséggel még sokkal többet fogunk azonosítani a jövőben, különös tekintettel a Vera C. Rubin Obszervatórium hamarosan elinduló Legacy Survey of Space and Time (LSST) programjára. Bizonyos értelemben már azelőtt számítunk ezekre a látogatókra, hogy megpillantanánk őket. A statisztikai adatok arra utalnak, hogy bár a Föld keringési pályáját nagyságrendekkel gyakrabban keresztezik a Naprendszeren belülről származó objektumok, önmagukban nem szokatlanok a Naprendszeren kívülről érkezők sem. Egyszóval az a tény, hogy a Naprendszer néha vendégül lát ritka csillagközi objektumokat, csodálatos, de nem nevezhető kivételesnek.

Az ‘Oumuamua szikár adatai eleinte csak csodálatosnak tűntek. Nem sokkal azután, hogy a Hawaii Egyetem Csillagászati Intézete 2017. október 26-án bejelentette az ‘Oumuamua felfedezését, a világ tudósai vizsgálni kezdték az összegyűjtött legalapvetőbb adatokat, és a legtöbb egyszerű következtetésben egyetértettek: az ‘Oumuamua pályájában, sebességében és hozzávetőleges méretében (vagyis abban, hogy az átmérője kisebb, mint 400 méter). Az első adatok egyike sem utalt arra, hogy az ‘Oumuamuában bármi szokatlan lenne leszámítva, hogy a Naprendszerünkön kívülről származik.

Az összegyűjtött adatokat bogarászó tudósok viszont nem sokkal később rávilágítottak az ‘Oumuamua egyik-másik furcsaságára – olyan részletekre, amelyek miatt hamarosan megkérdőjeleztük, hogy ez az égitest tényleg szokványos – bár csillagközi – üstökös vagy kisbolygó lenne. Sőt, alig pár héttel a felfedezése után a már említett Nemzetközi Csillagászati Unió – az a szervezet, amely az újonnan felfedezett égitesteket elnevezi – harmadszor és utoljára is megváltoztatta az ‘Oumuamua besorolását. Eredetileg C/2017 U1-nek nevezték el, amelyben a C „comet”-et, vagyis üstököst jelent. Utána A/2017 UI lett a neve, amelyben az A az aszteroidát rövidíti. Végül az 1I/2017 jelzésben állapodtak meg, ahol az I „interstellar”-t, vagyis csillagközit jelent. Ekkorra – a legtöbb kérdéstől eltérően – teljes egyetértés alakult ki arra vonatkozóan, hogy az ‘Oumuamua a csillagközi térből érkezett.

• • •

A tudósoknak követniük kell a bizonyítékokat, szól a régi bölcsesség. A bizonyítékok követésében megnyilvánul egyfajta alázat, amely felszabadítja az embert a megfigyeléseit és következtetéseit ködbe burkoló prekoncepciói alól. Nagyjából ugyanezt el lehet mondani a felnőttkorról is, amely a találó definíció szerint „az a pont, amikorra az ember már elég tapasztalatot összegyűjtött ahhoz, hogy a modelljei általában sikeresek legyenek a valóság előrejelzésében”. Kisgyermekek számára talán nem így fogalmaznánk meg, ezzel együtt azt gondolom, hogy ennek a definíciónak megvan a maga értéke.

A gyakorlatban ez egyszerűen annyit jelent, hogy hagynunk kell magunkat botladozni. Meg kell szabadulnunk az előítéleteinktől. Elő kell vennünk Occam borotváját, és meg kell keresnünk a legegyszerűbb magyarázatot. Hajlandónak kell lennünk a hibásnak bizonyuló elméletek elvetésére – és néhány teória óhatatlanul tévesnek bizonyul majd, amikor tökéletlenül értelmezzük a tényeket, vagy elméletünk ellentétes a természet törvényeivel.

Az egyértelmű, hogy az univerzumban létezik az élet, erre mi vagyunk a bizonyosság. Ez azt jelenti, hogy az emberiségnek hatalmas, meggyőző, néha lelkesítő, máskor pedig kijózanító adathalmaz áll a rendelkezésére referenciaként, amikor bármilyen más, az univerzumban esetlegesen létező – vagy a múltban létezett – intelligens élet cselekedeteiről és szándékairól gondolkodik. Az ember az egyetlen olyan intelligens faj, amelyet alaposan tanulmányozhattunk, és nagy valószínűséggel segít felvázolni, hogyan viselkedhetnek a világegyetemben más értelmes, valaha volt, jelenlegi vagy jövőbeli életformák.

Fizikusként lenyűgöz, hogy kis bolygónkon milyen megbízható fizikai törvények szabályozzák a létezésünket. Amikor felnézek a világűrbe, elképeszt a rend, az a tény, hogy a Földön érvényes természeti törvények a jelek szerint egészen a világegyetem pereméig hatnak. Hosszú ideje, már jóval az ‘Oumuamua megérkezése előtt is dédelgettem egy gondolatot ezzel összefüggésben: a természeti törvények általánossága azt sugallja, hogy amennyiben létezik intelligens élet bárhol máshol, annak biztosan lesznek olyan egyedei, akik felismerik ezeket a mindent átható törvényeket, és kíváncsian követik a bizonyítékokat, lelkesen állítanak fel elméleteket, gyűjtenek adatokat, teszik próbára az elméleteket, finomítják és teszik próbára őket ismét.

A mi civilizációnk öt, ember által készített objektumot, öt űreszközt küldött a csillagközi térbe: a Voyager–1-et és a Voyager–2-t, a Pioneer–10-et és a Pioneer–11-et, valamint a New Horizons űrszondát. Ez önmagában is arra utal, hogy végtelen potenciállal rendelkezünk, amennyiben távolra akarunk merészkedni. Erre enged következtetni távoli őseink viselkedése is. Az ember már évezredek óta próbál eljutni bolygónk legnehezebben elérhető zugaiba is, más, esetleg jobb életet keresve, vagy egyszerűen csak kíváncsiságból, gyakran döbbenetes bizonytalansággal azt illetően, hogy mit fog találni, és visszatér-e. Ez utóbbi bizonyossága az idők során jelentősen megnőtt – az űrhajósoknak 1969-ben sikerült eljutniuk a Holdra és vissza –, ám ezek a vállalkozások ugyanolyan veszélyesek maradtak, mint voltak. Nem a holdjáró papírvékonyságú falai miatt lehettek biztonságban az űrhajósok, hanem az eszköz kifejlesztésébe fektetett tudományos és mérnöki munkának köszönhetően.

Ha létrejöttek más civilizációk is a csillagok között, vajon nem éreznek ugyanilyen késztetést a felfedezésekre, nem vágynak kimerészkedni az ismerős területekről valami újat keresve? Az emberi viselkedésből kiindulva ez egyáltalán nem lenne meglepő. Sőt, azok a lények talán annyira hozzászoktak már a határtalan űrhöz, hogy ugyanúgy utazgatnak benne, ahogy mi itt, a Földön. Az őseink még olyan kifejezéseket használtak, mint a felfedezőút és a kalandozás, mi azt mondjuk: nyaralni megyünk.

2017 júliusában a feleségemmel, Ofrittal és két lányunkkal, Klillel és Lotemmel elutaztunk a lenyűgöző hawaii teleszkópokhoz. A Harvard Egyetem csillagászati tanszékének vezetőjeként meghívást kaptam, hogy tartsak nyilvános előadást Hawaii szigetén (a Nagy Szigeten) a csillagászat izgalmairól, tiltakozás indult ugyanis a Mauna Kea nevű kialudt vulkánra tervezett újabb nagy távcső megépítése ellen. Boldogan elfogadtam a meghívást, és kihasználtam a lehetőséget, hogy a szigetcsoport más tagjaira is ellátogassak. Mauira, a csúcstechnológiás teleszkópok otthonába is elutaztam.

Az előadásom témája a világegyetem lakhatósága volt, továbbá annak valószínűsége, hogy a következő évtizedekben felfedezhetjük-e földön kívüli élet nyomait. Amint ez bekövetkezik, az új tudás annak beismerésére kényszeríti majd az emberiséget, hogy nem vagyunk egyedülállóak. A helyi újság vezércikkben számolt be az előadásomról, s a címével szépen összefoglalta ezt a gondolatot: Legyetek alázatosak, földlakók!

Az előadásra nem egészen egy hónappal azelőtt került sor, hogy az ‘Oumuamua – a földlakók tudtán kívül – átszelte a Mars pályasíkját. A Pan-STARRS1-től (amelyhez szintén ellátogattam) alig néhány kilométerre adtam elő a mérnöki technológia egy csodájáról. Három hónappal később a Pan-STARRS által begyűjtött adatok vezettek az ‘Oumuamua felfedezéséhez.

• • •

Az első Pan-STARRS teleszkópot, a PS1-et 2008-ban üzemelték be. Ötven évvel korábban, 1958-ban egy másik távcsövet állítottak fel a Haleakalā csúcsán, de azt nem a csillagok tanulmányozására szánták. Akkoriban nagyon tartottak a szovjet műholdaktól, és Amerika tudni akarta, merre járnak. A Panoramic Survey Telescope & Rapid Response Systemnek, a Pan-STARRS-nak más volt a célja: a Föld felé tartó és becsapódással fenyegető üstökösök és aszteroidák útjának figyelése. A rendszer 2008 óta újabb teleszkópokkal bővült, így egyre finomodott, és 2014-ben lett teljes. Az összefoglaló néven Pan-STARRS-ként emlegetett távcsőrendszer folyamatosan fürkészi az égboltot, azonosítja egyebek között az üstökösöket, a kisbolygókat és a felrobbanó csillagokat.

Röviden: az elmúlt hidegháborúnak köszönhetjük ezt az összetett és fejlett technológiájú obszervatóriumot. Évtizedekkel később egy kialudt vulkánon így észlelhette az egyik eszköze a hideg, tiszta légkörben az ‘Oumuamuát, amely az adott teleszkóp üzembe helyezése után alig pár évvel haladt el a fejünk felett.

Az embert óhatatlanul is lenyűgözi a véletlen egybeeséseknek ez az önbeteljesítő jellege. A véletlen egybeesések mindazonáltal félrevezetőek is lehetnek. Történelmének nagy részében az emberiség misztikus vagy vallásos magyarázatokkal próbálta értelmezni azokat az eseményeket, amelyeknek oka nem volt számára egyértelmű. Én szeretném úgy gondolni, hogy az emberiség már a civilizációnk fiatal és kora kamaszkora alatt is elegendő tapasztalatot gyűjtött ahhoz, hogy a modelljei többnyire sikeresen jelezzék előre a valóságot. Úgy is mondhatnánk, hogy az emberiség a történelem folyamán lassan felnőtt.

Igazság szerint az életünk során megtapasztalt legtöbb esemény egyszerre több előzményből fakad. Ez egyaránt vonatkozik a köznapi példákra (abból a tányérból esszük a levest, amelyik előttünk van), és a rendkívüliekre (amilyen az univerzum eredete). Lehetnek nagyon személyesek (mint az a bemutatkozás, amelynek két kislány lesz a következménye, akik alig várják, hogy Hawaiin nyaralhassanak), és globálisak is (például annak a nagyon is reális lehetősége, hogy az év októberében teleszkópjaink tizenegy napon át egy Naprendszerünkön kívül létrejött objektumot figyelhettek meg).

• • •

A családommal Massachusettsben lakunk, Boston mellett, egy százéves házban. Ide tértünk vissza a vakációnkról is. Ez a ház sok szempontból erősen különbözik attól a jellegzetes izraeli mezőgazdasági faluközösségtől – mosávtól –, ahol felnőttem. Más szempontból viszont ugyanolyan: itt is hódolhatok a természetszeretetemnek, és az az igényem is teljesül, hogy a körülöttünk élő és növekvő dolgok között legyek.

Amikor egyik este a házunkhoz közeli erdőben sétáltam, a hátsó kertünktől nem messze a szemem láttára dőlt ki egy fa. Először a recsegés-ropogást hallottam meg, utána láttam, ahogy eldől. A törzse, mint kiderült, üregesre korhadt. Nagy része már évek óta halott lehetett, és aznap, abban a pillanatban nem bírt tovább ellenállni a szélnek. Történetesen úgy esett, hogy én ott lehettem, és láthattam az utolsó pillanatait – egy részét annak az ok-okozati folyamatnak, amelynek tanúja voltam, de amire nem volt befolyásom.

Kedvezőbb körülmények között a saját tetteink is sokat számíthatnak. Nagyjából egy évtizeddel ezelőtt, amikor a családom Lexingtonba költözött, felfedeztem, hogy a kertben egy fiatal fának letört az egyik ága. A helyi kertész azt tanácsolta, hogy vágjam le teljesen a sérült részt. Közelebbről megvizsgálva azonban úgy láttam, hogy még mindig eleven szövetek kötik a fához, úgyhogy inkább rögzítettem szigetelőszalaggal. Az az ág ma jóval a fejem fölé nyúlik, de a szigetelőszalag még mindig szemmagasságban van. A fát az ablakunkból is látom. Meg szoktam mutatni a lányaimnak, hogy emlékeztessem őket arra: önzetlen tetteknek rendkívüli következményei is lehetnek.

A legjelentősebb döntéseink egy része abból fakad, hogy valamilyen eredményben reménykedünk. Amikor meggyógyítottam azt a fát a kertünkben, ez már nem hitbéli kérdés volt számomra, hanem gyakran ismétlődő élmény.

2.
A mosáv

AMIKOR ISKOLÁBA KERÜLTEM, AZ ELSŐ TANÍTÁSI NAPON kicsit elkéstem – ez az egyik legkorábbi emlékem. Az osztályterembe belépve azt láttam, hogy a gyerekek körbe-körbe rohangásznak, felugrálnak a székekre, sőt még a padokra is. Teljes volt a felfordulás.

Az én reakcióm a kíváncsiság volt. Végignéztem az osztálytársaimon, és elgondolkoztam: csatlakozzam hozzájuk? Van értelme így viselkedni? Miért csinálják? És én miért tenném? Pár pillanatig csak ácsorogtam az ajtóban, és a válaszokon töprengtem.

A tanítónő néhány másodperc múlva érkezett. Finoman fogalmazva sem volt elégedett. Nem ilyen tanévkezdést szeretett volna. Miközben megpróbált rendet teremteni, és lecsillapítani a diákokat, meglátta bennem a lehetőséget.

– Nézzétek, Avi milyen jól viselkedik! – mondta az osztálynak. – Nem tudnátok ti is követni a példáját?

Pedig az én nyugalmam nem a jólneveltségem jele volt. Még nem döntöttem el, az-e a helyes, hogy csendben ácsorogva várok a tanítónőre, vagy lenne-e értelme csatlakoznom a tomboláshoz.

Ezt szerettem volna elmondani a tanítónőnek, de végül hallgattam, és ma már úgy gondolom, hogy hiba volt. Az a lecke, amit a társaim megtanulhattak volna a viselkedésemből – amit azóta én is megtanultam, és a hallgatóimnak is igyekszem megtanítani –, nem arról szólt, hogy követni kell-e a tömeget vagy nem, hanem arról, hogy az ember gondolkodjon, mielőtt cselekszik.

A megfontolásban ott van a bizonytalanság alázata. Ezt a fajta életfelfogást is igyekszem a magamévá tenni, fejleszteni a harvardi hallgatóimban, és beoltani a lányaim gondolkodásába. Végtére is, a szüleim is ezt próbálták átadni nekem.

• • •

Izraelben nőttem fel, Beit Hanan faluban lévő családi gazdaságunkban, Tel-Avivtól körülbelül huszonnégy kilométerre délre. Az 1929-ben létrejött település gazdálkodó közössége a megalakulása után nem sokkal már 178 lakóval büszkélkedhetett, lakosai száma azonban 2018-ra is csupán 548-ra nőtt. Gyerekkoromban gyümölcsösök és üvegházak határozták meg a falu képét: mindenféle gyümölcsöt, zöldséget és virágot termesztettünk. Beit Hanan mosáv, vagyis speciális közösség. A kibucokkal ellentétben, ahol a földet közösen művelik, a mosávokban a családoknak saját földjük van.

A mi gazdaságunk jellegzetessége a nagy pekándió-ültetvény volt – apám vezette Izrael pekándióiparát –, de narancsot és grépfrútot is termesztettünk. Amikor kicsi voltam, a pekándiófák, amelyek akár harmincméteresre is megnőhetnek, ott tornyosultak felettem. A citrusfák, amelyek gyümölcséréskor sajátos, szúrós szagot árasztanak, ritkán nőttek háromméteresnél magasabbra, és könnyebben fel lehetett mászni rájuk.

Apám, David kiváló problémamegoldó képességekkel rendelkezett, az ültetvények gondozása és az ahhoz szükséges gépek karbantartása teljesen kitöltötte az idejét. Annyira, hogy az emlékéhez leginkább tárgyak kapcsolódnak: az általa üzemben tarott traktorok, a gazdaságban és az otthonunkban megjavított számtalan eszköz és a szépen gondozott gyümölcsfák. Az egyik legélesebb emlékem róla az, amikor 1969 nyarán felmászott a házunk tetejére, hogy biztosítsa a megfelelő vételi körülményeket, és végignézhessük az Apollo–11 Holdra szállásának televíziós közvetítését.

De bármilyen ügyes volt apám, a gazdaság annyi munkát adott, hogy rám és két nővéremre is rengeteg napi feladat hárult. Tyúkokat is tartottunk, és egészen kicsi koromtól kezdve én szedtem össze a tojásokat minden délután, azonkívül sok éjszakát töltöttem kezemben zseblámpával a ketrecükből kiszökött pihés kiscsibékre vadászva.

Izrael az 1960-as és 1970-es években, életem első évtizedeiben veszélyes hely volt. A második világháború után a zsidó menekültek érkezése nagyjából egyharmadával megnövelte a népességet, és az ország területén élők száma kétmillióról valamivel több mint hárommillióra nőtt. Sokan Európából jöttek, a Holokauszt visszhangjai pedig soha nem ültek el. Ráadásul a közel-keleti arab országok eltökélten ellenségesek maradtak Izraellel, ám az makacsul állta a sarat. Egyik konfliktus követte a másikat: az 1956-os sínai háborút^1 az 1967-es hatnapos háború, azt pedig az 1973-as jom kippuri háború. A szóban forgó időszakban Izrael mint állam csupán néhány néhány évtizedre tekintett vissza, az ország közelmúltja és hosszú történelme nagyon is tekintélyt parancsoló volt. Az izraeliek akkor is – ahogy most is – pontosan tudták: hazájuk fennmaradása azon múlik, mennyire fontolják meg a döntéseiket.

Izrael gyönyörű ország; Beit Hanan és a családom gazdasága gyerekkorom csodálatos helyszíne volt. Ez a szabad légkör adott ihletet az első írásaimhoz, azokhoz a jegyzetekhez, amelyeket az íróasztalom legfelső fiókjában gyűjtögettem. Felnőttkorom nagy részében ráadásul erőt adott az a hitem, hogy ha bajba kerülök a szabad gondolkodásom miatt, bármikor boldogan visszatérhetek gyermekkorom helyszínére.

Sokan úgy vélik: az élet azoknak a helyeknek az összessége, amelyeken az ember jár. De ez csak illúzió. Az élet események összessége, s az események olyan döntések következményei, amelyeknek csak egy részét hozhatjuk meg mi magunk.

Azonkívül persze folytonosságok is vannak benne. A tudományos munkám egyenes vonallal kötődik a gyermekkoromhoz. Ártatlan időszak volt, amikor az élet nagy kérdésein töprengtem, és a természet szépségeit élveztem a gyümölcsfák között és Beit Hanan környékén. Cseppet sem érdekelt a státusz és a rang.

• • •

Az ok-okozati lánc, amelynek révén Beit Hananban nőttem fel, nagyjából azzal kezdődött, hogy a nagyapám (a héber névadás szerint egyben a druszám), Albert úgy határozott, elmenekül a náci Németországból. Sokaknál élesebb szemmel előre látta a fenyegető kataklizmát, a zsidókat már a második világháború kitörése előtt egyre szűkebb lehetőségek közé szorító események sorát, és a növekvő veszélyt, hogy aki nem jó utat választ, végzetes következményekkel szembesül.

Mindkettőnk szerencséjére jól döntött. 1936-ban elhagyta Németországot, és nem sokkal a mosáv megalapítása után Beit Hananba költözött. Bár ez a gazdálkodó közösség nem volt valami népes, és a világ nagy részéhez hasonlóan ezt is háborúk szele tépázta, aránylag biztos menedéknek számított. Alberthez röviddel megérkezése után csatlakozott Rosa nagymamám és két fiuk is; egyik az akkor tizenegy éves édesapám. A költözéskor nevét Georgról Davidre változtatták.