A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Frank Herbert: The Dosadi Experiment

Tor Books, an imprint of Tor Publishing Group, New York, 2002

Fordította: Szente Mihály

Copyright © Herbert Properties LLC, 2002

All rights reserved.

Hungarian translation © Szente Mihály, 2024

Hungarian edition © Gabo Könyvkiadó, 2024

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Roboz Gábor

Borítóterv: Szabó Vince

Borítófestmény: Stephan Martinière

Tördelő: Kozári Imre

Korrektor: Varga Virág

ISBN 978-963-566-538-9

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

A Gabo Kiadó e-könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

Babe emlékére,
mert tudta,
hogyan élvezze az életet.

Amikor a kezdet kezdetén a kalebánok elküldték nekünk gigászi „strandlabdáik” egyikét, és ezen keresztül kommunikálva felajánlották nekünk a csillagközi utazásra szolgáló dimenzióajtók használatát, a Konföderációban sokan kezdték – titokban persze – a saját céljaik érdekében alkalmazni a csillagoknak ezt az adományát. Egyfelől az „árnyékhatalom”, másfelől egyes gowachinok előre látták azt, ami manapság mindenki számára nyilvánvaló: hogy a végtelen térben való, szempillantás alatt lezajló utazás olyan hatalmat ad, amelynek révén tömegesen szigetelhetnek el leigázott népeket a külvilágtól.

Ez a Dosadi-kísérlet kezdetétől származó megfigyelés jóval megelőzi azt az esetet, amikor is Jorj X. McKie különleges szabotőr felfedezte, hogy az univerzumunk látható csillagai vagy kalebánok, vagy a kalebánok a Konföderációs űrben való megtestesülései. (Lásd: Csillagkorbács, amely nem más, mint a McKie akkori tetteiről szóló, regénynek álcázott beszámoló.)

Itt és most az a fontos, hogy McKie a Szabotázs Iroda ügynökeként eljárva felismerte, hogy a „Fannie Mae” nevű kalebán voltaképpen a Thyone csillag. A Thyone–Fannie Mae kapcsolat felfedezése ismét felszította az érdeklődést a Kalebán-rejtély iránt, és ezzel hozzájárult a Dosadi-kísérlet leleplezéséhez – ami sokak szerint mind a mai napig az értelmes lények értelmes lények általi kihasználásának legundorítóbb példája a Konföderáció történetében. Annyi bizonyos, hogy ez maradt a legdurvább pszichológiai teszt, amelyet értelmes lények valaha lefolytattak, és azt a kérdést, hogy az érintettek beleegyezésével zajlott-e le, sosem sikerült megnyugtatóan tisztázni.

A PEREK PERÉNEK ELSŐ, NYILVÁNOS BESZÁMOLÓJÁBÓL

Az igazság azoké, akik a magukénak követelik, de aki a magáénak követeli, vigyáznia kell, nehogy az igényével új igazságtalanságot teremtsen, és ezáltal mozgásba lendítse a bosszú véres ingáját.

GOWACHIN AFORIZMA

„Miért vagy oly rideg és gépies az emberi kapcsolataidban?”

Jorj X. McKie utóbb sokat töprengett a kalebán kérdésén. Fannie Mae megpróbálta figyelmeztetni a Dosadi-kísérletre, valamint arra, hogy a kísérlettel kapcsolatos nyomozás milyen hatással lehet őrá. Akkor még csak a Dosadi létezéséről sem tudott, és a kommunikációs transz nyomása, valamint a lény vádló hangneme kizárt minden más megfontolást.

Ugyanakkor a dolog nem hagyta nyugodni. Nem tetszett neki az érzés, hogy a kalebán az emberekkel kapcsolatos kutatásának alanya. Ezt a bizonyos kalebánt mindig is a barátjának tartotta – már ha valaki a barátjának tarthat egy teremtményt, akinek az érzékelhető manifesztációja ebben az univerzumban egy négyes magnitúdójú sárga csillag, amely jól látható a Szabotázs Iroda főhadiszállásának otthont adó Központi Központról. Ráadásul a kalebánnal folytatott kommunikáció óhatatlanul kellemetlenséggel járt. Az ember olyankor transzba esve vonaglott, mialatt a különleges lény megjelenítette a szavait a tudatában.

De McKie-ben tovább élt a bizonytalanság: Fannie Mae vajon próbált tudatni vele valamit a mondatai egyszerű, közvetlen jelentésén felül?

Amikor az időjárás szabályozói rövidre vették az esti zápor időtartamát, McKie rögtön az eső után szeretett kimenni a szabadba, hogy sétáljon egyet a parkban, amit a SzabIr tartott fenn a munkatársai részére a Központi Központon. Különleges szabotőrként bármikor használhatta a területet, és élvezhette az eső utáni, friss illatokat.

A park mintegy harminc hektárt fedett le, mélyen az Iroda épületei között. Széles ösvények kanyarogtak és tekergőztek az ismert univerzum valamennyi lakott bolygójáról származó növények kusza csoportjai között. Az értelmes lények számára nem alakítottak ki külön területeket. A tervezés során a látszat szerint elsősorban arra ügyeltek, hogy a hasonló körülményeket és gondozást igénylő növények ugyanazon szektorokba kerüljenek. A Sasakon élő óriás lándzsafenyők meredeztek egy dombon az egyik sarokban, melyeket rudiriai lángrózsával borított bokrok vettek körül. Akadtak itt széles pázsitcsíkok és rejtett gyepfoltok, és néhány lapos, zöld sáv, melyeket nem fű borított, hanem egy bizonyos fajta, mozogni tudó, ragadozó növény, melyet keskeny vizesárkok választottak el más élőhelyektől.

Az esőcseppekkel felékszerezett virágok gyakran annyira lekötötték McKie figyelmét, hogy más dolgokat észre sem vett. Felfedezett egy Lilium Grossa nevű liliomot, amelynek nála kétszer nagyobb virágai hosszú árnyékot vetettek egy kéklő orgonaszőnyegre, melyen a virágok véletlenszerűen nyíltak és záródtak, és megannyi, lélegzet után kapkodó, apró szájra emlékeztettek.

A virágok illata néha megállásra késztette és megigézte McKie-t, míg a tekintetével a forrást kutatta. Ilyenkor a növény gyakran bizonyult veszedelmesnek – húsevőnek vagy mérget izzadó változatnak. Ezeket a példányokat galach nyelven írt figyelmeztetéssel ellátott, villogó táblák őrizték. A kanyargós ösvényeket számos helyen szonikus gátak, árkok és erőterek szegélyezték.

McKie-nek volt egy kedvenc helye a parkban, egy pad, mely egy szökőkútnak háttal állt. Szeretett leülni rá, és figyelni, hogyan mozognak az árnyékok a Tandaloor lebegőszigeteiről származó, jókora, sárga bokrokon. Ezek azért nőhettek ekkorára, mert a gyökereiket a felszín alatt folyó víz mosta, ami folyamatos utánpótlást kapott a szökőkútból. Alattuk ezüstös foltok csillogtak, melyeket erőtér zárt körül, míg előttük alacsony tábla hirdette:

„Sangeet Mobilus, vérszívó évelő növény a Bisajról. Rendkívül veszélyes valamennyi értelmes fajra. Kérjük, egyetlen testrészükkel se hatoljanak át az erőtéren túlra!”

McKie a padon ülve ezen a feliraton gondolkodott. Az univerzumban a gyönyörű és a veszélyes gyakran kéz a kézben járt. A parkban látható keverékeket tudatosan állították össze. A sárga bokrok, az illatos és jóindulatú Golden Iridens együtt élt a Sangeet Mobilusszal. Kölcsönösen támogatták egymást; mindkettő élt és virult. A Konföderáció kormányzata, aminek McKie dolgozott, gyakran hozott össze efféle keverékeket – néha merő véletlenségből.

Máskor szántszándékkal.

McKie a szökőkút vizének csobogását hallgatta, mialatt körös-körül mind sötétebbek lettek az árnyékok, és az ösvények mentén apró szegélylámpák kezdtek világítani. A parkon túli épületek tetői színes palettákká változtak, míg a nap szétterítette utolsó sugarait az égen és a városon.

Ebben a pillanatban létrejött a kapcsolat McKie és a kalebán között, és ő érezte, hogy a teste magatehetetlen kommunikációs transzba zuhan. Azonnal felismerte a mentális nyúlványokat – Fannie Mae hívta őt. És mint már oly sokszor, most is arra gondolt, milyen lehetetlen név ez egy csillaglénynek. Nem hallott hangokat, de a hallóközpontja ugyanúgy reagált, mint a kimondott szavakra, és a belső izzást semmivel sem lehetett összetéveszteni. Igen, Fannie Mae kereste, és sokkal érthetőbben fogalmazott, mint az első találkozásaik során.

– Az egyik társamat bámulod – mondta, arra utalva, hogy McKie a napot figyeli, mely az épületeken túl ezekben a pillanatokban ereszkedett a láthatár alá.

– Próbálok nem kalebánokként gondolni a csillagokra – felelte McKie. – Zavarja a természetes szépségről kialakult felfogásomat.

– Természetes? McKie, nem érted a saját felfogásodat, de még csak azt sem, hogyan alkalmazd!

A kalebán így kezdte: vádló, támadó modorban, holott McKie az előző beszélgetéseik alkalmával a barátjának vélte. És most helyesen formálta a mondatokat, mintha kérkedni akart volna, mintha meg akarta volna mutatni, milyen jól ismeri a szabotőr nyelvét.

– Mit szeretnél tőlem, Fannie Mae?

– A fajod nőnemű egyedeivel való kapcsolatodról töprengek. Több mint ötven esetben kötöttél házasságot. Ugye?

– Így van. Igen. De miért…

– A barátod vagyok, McKie. Irántam mit érzel?

McKie elgondolkodott. Úgy érezte, a kérdés sürgetést rejt magában. Az életét köszönhette ennek a lehetetlen nevű kalebánnak. A kalebán pedig történetesen őneki köszönhette az életét. Együtt hárították el a veszélyt, melyet a Csillagkorbács jelentett. És ma már számos kalebán biztosított dimenzióajtókat, amelyek lehetővé tették, hogy más teremtények egyetlen lépéssel átkerüljenek egyik bolygóról egy másikra, de valaha Fannie Mae ellenőrizte az összes átjárót, és halálos veszélybe került egy titokzatos erkölcsi törvény miatt, amelynek révén a kalebánok tartották magukat a szerződésekben rögzített kötelességükhöz. McKie pedig megmentette az életét. Elég volt arra gondolnia, a múltban mennyire függtek egymástól, és máris a bajtársiasság meleg érzése áradt szét benne.

Fannie Mae érzékelte ezt.

– Igen, McKie, ez a barátság, ez a szeretet. Ezt érzed az ember nőtársaid iránt is?

McKie-t dühítette a kérdés. Miért faggatja Fannie Mae? Semmi köze az ő szexuális kapcsolataihoz!

– A szereteted nagyon könnyen fordul át haragba – figyelmeztette a kalebán.

– Vannak határai annak, hogy egy különleges szabotőr milyen mélységig szerethet bele valakibe.

– Melyik volt előbb, McKie: a különleges szabotőr vagy ezek a határok?

Ez a kérdés kétségkívül gúnyt hordozott. McKie feltette magának a kérdést: azért választotta az Irodát, mert képtelen a szeretetteljes kapcsolatok kialakítására? De hát Fannie Mae valóban fontos neki! Csodálta őt… és a kalebán pont ezért tudta megsérteni, és… így érzett iránta.

A haragjától és sértettségétől vezérelve válaszolt:

– Az Iroda nélkül nem létezne a Konföderáció, és nem lenne szükség a kalebánokra.

– Igen, ez igaz. Az értelmes lényeknek elég egyetlen pillantást vetniük a SzabIr egyik rettegett ügynökére, és máris tudják, mi az a félelem.

McKie ezt már nem tűrhette, de nem tudott megszabadulni attól a rejtett szeretettől, amit a kalebán iránt érzett, ezen különös lény iránt, aki képes tetszése szerint behatolni az elméjébe, és úgy beszél hozzá, ahogyan más teremtmények sosem mernének. Bárcsak talált volna egy nőt, akivel osztozhatna egy ugyanilyen bensőséges kapcsolaton…

Ekkor következett a beszélgetésnek az a része, ami később sokszor eszébe jutott. Hónapok óta nem volt közöttük kapcsolat; Fannie Mae miért pont azt a pillanatot választotta? Alig három nappal az előtt kereste őt, hogy a Dosadi-válság rátört az Irodára. A kalebán előrángatta a lelke mélyéből az egóját, a valódi személyiségét. Alaposan megrázta azt az egót, és felnyársalta a fűrészfogas kérdéssel:

„Miért vagy olyan rideg és gépies az emberi kapcsolataidban?”

A kérdésben rejlő iróniát nem lehetett nem észrevenni. A kalebán elérte, hogy McKie nevetségessé váljon még a saját szemében is. Igenis érzett melegséget… még szeretetet is, egy kalebán iránt, de ember nő iránt még sosem. Ez a Fannie Mae-nek tartogatott, ellenőrizetlen érzés soha nem irányult egyik feleségére sem. Fannie Mae felszította a haragját, aztán verbális melldöngetéssé tompította, végül pedig csendes sebzettséggé. Ugyanakkor a szeretet megmaradt.

Miért?

Az ember nők szexuális partnereket jelentettek számára. Testek, melyek használták őt, ő pedig használta őket. Tudta, hogy a kalebánnal ez szóba sem kerülhet – Fannie Mae egy atomi tűzzel égő csillag, tudatának természetét más értelmes lények elképzelni sem bírják. Mégis, képes volt szerelmet ébreszteni őbenne. Szabadon és önként adta ezt a szerelmet, és ezt a lény is tudta. A kalebán elől nem lehetett elrejteni az érzéseket, amikor belefúrta mentális csápjait az ember tudatába.

És Fannie Mae-nek azt is tudnia kellett, hogy ő felfigyel az iróniára. Ez is része volt a motivációnak, ami ilyen támadásra késztette. A kalebánok azonban ritkán cselekedtek egyetlen, egyszerű szándéktól vezérelve – ami egyfelől a vonzerejük fontos elemét jelentette, másfelől ezért tudtak vérforralóan idegesítő beszélgetéseket folytatni az érző lényekkel.

– McKie? – kérdezte a kalebán gyengéden az ügynök tudatában.

– Igen – felelte McKie dühösen.

– Most megmutatom egy töredékét annak, amit a csomópontod iránt érzek.

Mint amikor egy ballon felfúvódik egy gyors gázlökettől, aggodalom és a gondoskodni akarás érzése áradt szét McKie bensőjében. Azt hitte, mindjárt belefullad… és bele is akart fulladni. Az egész testét átjárta a védelmező figyelem izzó érzete. Az áradat egy teljes perc után elvonult, de a forrósága megmaradt benne.

Egy töredéke?

– McKie? – kérdezte aggodalmasan a kalebán.

– Igen – felelte McKie elámulva.

– Ártottam neked?

McKie magányosnak és üresnek érezte magát.

– Nem.

– A csomóponti érintettségem teljes megmutatásával megsemmisítettelek volna. Egyes emberek a szerelemről gyanítottak valami hasonlót.

Csomóponti érintettség?

McKie ugyanúgy zavarba jött, mint az első találkozásuk alkalmával. A kalebánok hogyan tudják azzal a kifejezéssel leírni a szeretetet, hogy csomóponti érintettség?

– A megnevezés nézőpont kérdése – jelentette ki a kalebán. – Ti túl keskeny nyíláson át szemlélitek az univerzumot. Olykor kétségbe vagyunk esve miattatok.

Fannie Mae ezzel megint támadásba lendült.

McKie egy gyerekkorában hallott közhelyre szorítkozva válaszolt:

– Vagyok, aki vagyok, és csak ennyi vagyok.

– Hamarosan rá fogsz jönni, McKie barátom, hogy több vagy, mint gondolod.

A kalebán ezzel megszakította az összeköttetést. McKie nyirkos, hideg sötétségben tért magához; az első hang, amit meghallott, a szökőkút vizének csobogása volt. Sehogyan sem teremthetett kapcsolatot Fannie Mae-vel, hiába költötte volna a kreditjei egy részét arra, hogy felbérel egy tapriziót.

Az ő kalebán barátja elzárkózott előle.

Szörnyeteget teremtettünk – egy hihetetlenül értékes, sőt hasznos, mégis szélsőségesen veszélyes szörnyeteget. A mi szörnyetegünk egyszerre gyönyörű és iszonytató. Nem merjük kiaknázni a benne rejlő, teljes potenciált, de azt sem tudjuk megtenni, hogy kiengedjük a markunkból.

GOWACHIN ÉRTÉKELÉS A DOSADI-KÍSÉRLETRŐL

A golyó hangos koppanással pattant le a Keila Jedrik íróasztala mögötti ablakról, és elsüvített az iroda alatti szurdok-utca mélye felé. Jedrik azzal kérkedett magának, hogy a szeme sem rebbent. Biztosra vette, hogy a választó járőrei elkapják az orvlövészt. A járőrök, akik minden reggel átfésülték Chu utcáit, a dörrenés alapján betájolhatják magukat. Jedrik valahol remélte, hogy az orvlövésznek sikerül visszamenekülnie a Peremre, a csőcselék közé, de rájött, hogy ez a remény gyenge pont, és elfojtotta magában. Ezen a reggelen sokkal fontosabb dolga is akadt, mint hogy egy a Peremről beszivárgó merénylővel foglalkozzon.

Jobbjával a főkönyvet kezelő számítógép irányítópanelje felé nyúlt, amely a kora reggeli nap fényében fürdött. Azok a cikázó ujjak – szinte el tudta különíteni magát tőlük. Fürge rovarokként ugráltak a várakozó billentyűkön. A munkaállomás funkcionális berendezés volt, az ő vezető összekötői státuszának jelképe. Magányosan ült az asztalban kialakított mélyedésben; szürke, zöld, arany, fekete és fehér színekben játszott, és veszedelmesnek tűnt. Szürke képernyője majdnem ugyanolyan árnyalatú volt, mint az íróasztal lapja.

Jedrik ujjai tökéletes pontossággal, gyors ritmust vertek a billentyűkön. A képernyőn sárga számok jelentek meg, amelyeket a parancsára a gép megnövelt vagy átlagolt – a végzet egy keskeny sávja volt ez, az aranyló alakok mögött erőszak rejtőzött.

Minden angyal kardot hordoz – gondolta Jedrik.

De valójában nem tartotta magát angyalnak, sem a fegyverét kardnak. Az igazi fegyvere az intellektusa volt, amit a bolygója által megkövetelt, kegyetlen döntések edzettek és éleztek meg. Az érzései olyan erőt jelentettek, amit magába kellett zárnia, vagy fel kellett használnia azok ellen, akiknek nem sikerült megtanulniuk azt, amire a Dosadi tanította őket. Ismerte a saját gyenge pontjait, és gondosan leplezte valamennyit: szerető szülei (akik könyörtelenség mögé rejtették szeretetüket) korán megtanították neki, hogy a Dosadin valóban szörnyű döntések születnek.

Jedrik áttanulmányozta a világító számokat, majd törölte a képernyő tartalmát, és új bejegyzést nyitott. Eközben tudatában volt annak, hogy megvonja az ellátást a bolygója ötven ember lakójától. Számolt azzal, hogy közülük sokan nem fogják túlélni az ő kegyetlen tréfáját. Valójában az ujjai voltak a halálos fegyverek azok számára, akik elbuktak a vizsgán. Nem érzett bűntudatot a meggyilkolt teremtmények miatt. Egy bizonyos Jorj X. McKie küszöbön álló érkezése diktálta és gyorsította fel a cselekedeteit.

Amikor McKie-re gondolt, alapjában véve elégedettséget érzett. Úgy várt a férfire, ahogyan egy ragadozó szokott egy földbe vájt üreg kijáratánál. A nevét és az azonosítóját Havvy, a sofőrje adta meg neki abban a reményben, hogy ettől értékesebbnek fog tűnni a szemében. Jedrik áttanulmányozta az információt, és elvégezte a szokásos vizsgálatot. Kételkedett abban, hogy bárki más a Dosadin ugyanarra az eredményre jutott, amit az ő forrásai termeltek ki: Jorj X. McKie egy felnőtt ember, akinek nem volna szabad léteznie. Nem lehetett adatokat találni róla az egész Dosadin – sem a mérgező Peremen, sem a Chu alatti Üregekben, sem a fennálló hatalmi struktúra egy aprócska zugában. McKie nem létezett, de bármelyik pillanatban megérkezhetett Chúba úgy, hogy egy Jedrik ideiglenes irányítása alatt álló gowachin becsempészi a városba.

McKie volt az a precíziós alkatrész, melyre Jedrik régóta várt. Nem csupán az Istenfal potenciális kulcsát látta a férfiben, hanem erősnek és megbízhatónak tartotta (szemben azzal a meghajlott és sérült kulccsal, aminek Havvy bizonyult). Eszébe sem jutott, hogy silány eszközzel menjen neki annak a bizonyos zárnak. Tudta, hogy egyetlen dobása lesz, csakis egy, és ehhez a legjobb kellett neki.

Így került ötven arctalan dosadi ember a számítógépében lévő számok mögé. Csalinak kellettek, feláldozhatónak minősültek. Jedrik tudta, hogy azok, akik meghalnak majd ebben a felvonásban, nem azonnal fognak elpusztulni. Negyvenkilencen talán sosem fogják megtudni, hogy egy tudatos döntéssel ő küldte őket a korai halálba. Néhányat valószínűleg kilöknek a Peremre, ahol nyomorúságos és rövid létezés várja őket. Páran az általa kieszközölt, durva csaták során fognak meghalni. Mások az Üregekben fejezik be az életüket. A legtöbbjük számára a biztos halállal végződő eseménysor elég hosszú lesz ahhoz, hogy ne lehessen felfedezni benne az ő keze nyomát. De a folyamat az ő számítógépéből indul majd, és ezt nagyon jól tudta. Átkozta a szüleit (és a többi felmenőjét), amiért akarata ellenére tökéletesen érzéketlen lett a számok mögött megbújó, hús-vér teremtmények iránt. Szerető szülei alaposan kitanították. Valószínűnek tűnt, hogy sosem fogja látni a tetemeket, és az ötven fő közül csak eggyel kell a jövőben törődnie, a többivel nem, mégis azt érezte, hogy ott vannak a számítógépe képernyője mögött… Érzékelni vélte meleg, pulzáló jelenlétüket.

Jedrik sóhajtott egyet. Az ötven ember ostoba zsákmányállat volt csupán, csalinak szánta őket, hogy a Dosadi mérgező talajára csábítson egy különleges fenevadat. Úgy számolta, az ő ötven embere jelentéktelen felesleg lesz, ami eltűnik, elvész, mielőtt bárki rádöbben a rendeltetésükre.

A Dosadi beteg – gondolta Jedrik. És nem először tette fel magának a kérdést: – Lehet, hogy valójában ez a Pokol?

Sokan hitték ezt.

Megbüntettek minket.

Csak éppen senki sem tudta, mivel szolgáltak rá a büntetésre.

Jedrik hátradőlt, és ajtó nélküli irodájából kinézve, a hangfogó erőtéren keresztül a gyenge, fehér fényben úszó folyosót fürkészte. Különös megjelenésű gowachin csoszogott el a bejárat előtt. A békaszerű alak hivatalos ügyben járt, bütykös kezében barna papírköteget szorongatott. Zöld bőre úgy fénylett és csillogott, mintha fél perccel ezelőtt még vízben lett volna.

A gowachinról Jedriknek eszébe jutott Bahrank, akinek bele kellett vezetnie McKie-t az ő hálójába; Bahrank, aki mindenben engedelmeskedett neki, mert csakis tőle kaphatta meg az anyagot, melynek a függőjévé vált. Minő bolondság valaminek a függőjévé válni, még ha az maga az élet is. Jedrik tudta, hogy Bahrank nemsokára elmondja a választó kémjeinek azt, amit őróla tud, de addigra már késő lesz, és a választó csak azt fogja megtudni, amit ő tudatni akar vele, és csak akkor, amikor ő akarja. Ugyanazzal a gondossággal választotta ki Bahrankot, amivel a számítógép-terminált használta, ugyanazzal a gondossággal, ami arra késztette, hogy várjon valakire, aki pontosan olyan, mint McKie. És Bahrank gowachin volt. A békanépség egyedei arról híresültek el, hogy ha egyszer nekiszentelték magukat valaminek, akkor a lehető legpontosabban hajtották végre a kapott parancsokat. Dolgozott bennük egy természet adta rendszeretet, de felfogták, hogy a törvényeknek megvannak a maguk korlátai.

Mialatt Jedrik végigpásztázott a tekintetével az irodáján, a visszafogott, praktikus berendezés láttán csendes ámulat töltötte el. Ez az iroda olyan képet mutatott róla, amit aprólékos gondossággal épített fel. Örömöt okozott neki a tudat, hogy hamarosan elmegy innen, és soha többé nem tér vissza, mint a hüllő, amely mindörökre elhagyja a levetett bőrt. Az iroda négy lépés széles, nyolc lépés hosszú volt. A Jedriktől balra eső fal mentén tizenkét fekete, forgó irattartó állt, az ő módszeres munkájának komor őrzői. Már törölte az eddigi nyitókódjaikat, és beállította őket, hogy semmisítsék meg a tartalmukat, amikor a választó varangyai megpróbálják felfeszíteni az ajtajukat. Gyanította, hogy a választófejedelem szolgái dühkitörésnek fogják tulajdonítani a dolgot, egy utolsó, haragos szabotázsnak. Bele fog telni némi időbe, mire a felhalmozódó kételyek hatására átértékelik a véleményüket, és csalódottságukban új kérdéseket tesznek fel. De még akkor sem fogják sejteni, hogy az ő keze van ötven emberi lény eliminálásában – elvégre ő maga is egy lesz közülük.

A gondolat hatására egy pillanatra elbizonytalanodott. Milyen mélyrehatóak a Dosadi hatalmi struktúrájának csábításai! Milyen ravaszok és nehezen megfoghatóak! Amit az imént tett, azzal bevezetett egy hibát a számítógépes rendszerbe, ami a Dosadi egyetlen városában a tiszta élelmiszerek szétosztását szabályozta. Az ennivaló – az képezte a Dosadi szilárd és ocsmány társadalmi piramisának valódi alapját. A hiba kimozdította őt a piramisban elfoglalt helyéről. Éveken át játszotta Keila Jedrik, az összekötő szerepét, elég sokáig ahhoz, hogy megismerje a hatalmi rendszer által biztosított örömöket. Most, hogy elveszített egy értékes pozíciót – ahhoz, hogy életben maradjon a túlélésért vívott, végeérhetetlen játszmában –, innentől Keila Jedrik, a hadúr személyiségét kellett magára öltenie. Ez „mindent vagy semmit” lépés volt részéről, egy merész szerencsejátékos vad húzása. Érezte, mennyire sebezhetővé vált. Ám a játszma már régen elkezdődött, a Dosadi távoli, kitalált múltjában, amikor a felmenői felismerték a bolygó természetét, és elkezdték kinevelni és kiképezni azt az egyént, aki majd megteszi ezt a nagy lépést.

Én vagyok az az egyén – mondta magának Jedrik. – És eljött a mi időnk.

De valóban jól mérték fel a helyzetet?

Jedrik pillantása a szurdok-utcára néző, egyetlen ablakra esett. A saját tükörképe bámult vissza rá: túl keskeny arc, vékony orr, keskeny szem és túl nagy száj. A haja lehetett volna érdekes, fekete bársonyfüggöny, ha hagyta volna megnőni, de rövidre vágatta, emlékeztető gyanánt arra, hogy ő nem egy ellenállhatatlanul vonzó szexpartner, és hogy örökösen az eszére kell támaszkodnia. Erre nevelték és képezték. A Dosadi már gyerekkorában megtanította a legkegyetlenebb leckéire. Még a tízes éveiben járva magasra nőtt, és mivel a teste hosszabbra nyúlt, mint a lába, ülve még magasabbnak tűnt. És nem csupán fentről nézett lefelé a legtöbb ember és gowachin férfire, hanem egyébként is lenézte őket. Ez megint csak az ő szerető szüleinek és többi felmenőjének ajándéka (és tanítása) volt. A Dosadi ezen leckéjét mindenkinek a fejébe verték.

Amit szeretsz, vagy amit értékesnek tartasz, azt fogják felhasználni ellened.

Előredőlt, hogy eltüntesse a nyugtalanító tükörképet, és lenézett az utcára. Igen, máris jobban érezte magát. Az ő dosadi embertársai megszűntek meleg, pulzáló teremtményeknek lenni. Távoli mozdulatokká változtak, ugyanolyan személytelenek lettek, mint amilyenek a számítógépben táncoló számok voltak.

Észrevette, hogy gyér a forgalom. Nagyon kevés páncélozott jármű mozgott odalent, gyalogos egy sem. Csakis egyetlen lövést adtak le az ablakára. Még most is élt benne némi remény arra, hogy a merénylőnek sikerült elmenekülni. De valószínűbbnek tűnt, hogy egy járőr elkapta a bolondot. A Peremen élő csőcselék tagjai folyamatosan keresték Chu védelmének gyenge pontjait, holott mindig ugyanazt a már-már unalmas eredményt kapták. Ezeket a tetteket az elkeseredés szülte. Az orvlövészek ritkán várták meg az esti, csendes órákat, amikor a járőrök általában szétszóródtak, és amikor még néhány hatalmasság is előmerészkedett.

Tünetek, mindenütt tünetek.

A Perem felől érkező támadások csupán egyet képviseltek a Dosadin tapasztalható, számos tünet közül, amiket Jedrik megtanult értelmezni, mialatt veszedelmek közepette felkapaszkodott a ranglétrán, és eljutott eddig az irodáig. Ez nem csupán egy gondolat volt, hanem inkább egyfajta ismerős tudatosság, amihez újra és újra visszatért az élete során, a töprengéssel töltött percekben.

A múltunkhoz való viszonyunk zavaros, amire a vallás sem képes magyarázatot adni. Megmagyarázhatatlan módokon primitívek vagyunk, az életünk ismert és idegen, észszerű és őrült szálakból szövődött össze.

Ettől egy bizonyos őrült döntés lenyűgözően vonzónak tűnt.

Őrültség az, ami mellett döntöttem?

Nem!

Az adatok tiszták és egyértelműek voltak, tények, amiket nem törölhetett el azzal, hogy hátat fordít nekik. A Dosadi tervezése ahhoz hasonlított, mint amikor valaki összeállít egy gigászi zsákbamacskát: „adjunk nekik egyet ebből, egyet abból, egyet pedig amabból…”

És ettől össze nem illő párosítások keletkeztek.

A DemoPol, mely a Dosadi számítógéppel felügyelt társadalmát irányította, sehogyan sem illett bele egy olyan világba, ami egy geostacionárius pályán keringő műholdról kapta az energiát. A DemoPol primitív tudatlanságtól bűzlött, egy olyan társadalomban működött, amely durván eltúlozta a legalizmust – mindenre volt törvény, és mindent törvények irányítottak. A dogma, miszerint alig húsz-egynéhány nemzedékkel ezelőtt néhány teremtmény holmi isteni sugallat hatására úgy döntött, hogy a Chu folyó szurdokában egy, a mérgező bolygótól elszigetelt helyen épít várost, mindmáig érthetetlen maradt. És az energiaforrásként szolgáló műhold, ami az Istenfal alatt lebegett, hosszú és kifinomult fejlődésről árulkodott, amelynek során rég ki kellett volna hajítani egy olyan nyilvánvalóan hibás valamit, mint a DemoPol.

Ezt a gigászi léptékű zsákbamacskát egy bizonyos célra tervezték, és Jedrik ősei felismerték ezt.

Mi nem ezen a bolygón fejlődtünk ki.

A bolygó nem harmonizált sem a gowachinokkal, sem az emberekkel. A Dosadin számítógép-memóriákat és kézzel fogható aktákat használtak egy időben, ugyanazon cél érdekében. És a Dosadin felháborítóan sok addiktív szert lehetett találni. Ezeket játszották ki a vallás ellen, amit olyan alaposan kitaláltak, és ami olyan durván követelte meg híveitől az „egyszerű hitet”, hogy a két körülmény folyton ütközött egymással. A misztikusok az „új bepillantásokért” adták életüket, míg az „egyszerű hit” hirdetői a függőséget okozó szerek ellenőrzésével egyre több hatalomra tettek szert. Holott a Dosadin igazából abban kellett hinni, hogy az ember úgy maradhat életben, ha hatalmat szerez, és hatalomra úgy tehet szert, ha ellenőrzi azt, amire másoknak szükségük van az életben maradáshoz. A társadalom tudta, hogyan kell gyógyítani a baktériumok és vírusok okozta betegségeket, valamit tudatosan alkalmazta az agykontrollt, de ez a tudás nem számolta fel az ősi hiedelmeket a Peremen, ahol a jabua kuruzslók égő gyomok füstjével gyógyították a betegeket.

És – egyelőre – nem taposták el Keila Jedriket, amiért látta azt, amit. Az össze nem illő dolgok párosával áramlottak körülötte, Chu városában, és az azt körülzáró Peremen. Minden esetben ugyanúgy nézett ki a helyzet: egy társadalom, amely ezen dolgok közül az egyiket használja, természetes módon nem lehet az a társadalom, amely a másikat alkalmazza.

Természetes módon nem.

Jedrik mindenütt érzékelte a Chu kibékíthetetlen ellentéteit. Csak két faj élt a bolygón: emberek és gowachinok. Miért kettő? Nem léteznek más fajok az univerzumban? A régi korokból származó leleteken bizonyos nyomok arra utaltak, hogy a bolygón valaha másfajta teremtmények éltek, nem hajlékony ujjú gowachinok és emberek.

Miért csak egy város van az egész Dosadin?

A Dogma nem adott választ a kérdésre.

A Perem hordái folyton közeledtek, mindig keresték a lehetőséget, hogyan juthatnának be a tiszta, elszigetelt Chúba. Pedig egy egész bolygó volt mögöttük. Igaz, egy mérgekkel teli bolygó, de léteztek más folyók is, más helyek, amik menedéket nyújthattak. A két faj fennmaradásához további menedékekre lett volna szükség, többre annál a szánalmas lyuknál, amit Gar és Tria uralni vélt. De nem… Chu maradt az egyetlen város – egy majdnem húsz kilométer széles, negyven kilométer hosszú település, amit hegyekre és homokzátonyokra építettek ott, ahol a folyó lelassulva folydogált mély szurdokában. Az utolsó népszámlálás adatai szerint körülbelül nyolcvankilenc millió teremtmény élt itt, továbbá még háromszor ennyien odakint, a Peremen nyomorogták végig rövid életüket – és ezek küzdöttek, egyre csak küzdöttek, hogy szerezzenek egy helyet a mérgektől mentes városban.

Adjátok nekünk azt az értékes testeteket, ostoba peremlakók!

Meghallották az üzenetet, felfogták a jelentőségét, mégis ellenálltak. Mit követtek el a Dosadi lakói, amiért ide zárták őket? Mit műveltek az őseik? Helyénvalónak tűnt létrehozni egy, az ilyen ősök elleni gyűlöletre alapozott vallást – feltéve, hogy az ősök valóban bűnösök voltak.

Jedrik az ablak felé hajolva felnézett az Istenfalra, arra a halványan derengő, opálos takaróra, mely börtönbe zárta a bolygó lakóit, míg az olyanok, mint ez a Jorj X. McKie, tetszésük szerint bármikor átkelhettek rajta. Jedrik égett a vágytól, hogy szemtől szemben találkozzon McKie-vel, és meggyőződjön róla, hogy nem ugyanolyan szennyezett-e, mint Havvy.

Neki most pontosan egy McKie-féle alakra volt szüksége. A Dosadi ezer és ezer részlete tűnt hamisnak, kitaláltnak, és ő ebből arra következtetett, hogy egy McKie-nek kell neki. Saját magát vadásznak látta, McKie-t pedig a természetes prédájának. És biztosra vette, hogy most, a McKie-szezonban, a vallásos szentbeszédek, amelyek révén a Dosadi hatalmasságai fenntartották a maguknak alkotott illúziókat, hamar szétfoszlanak. Máris látta a folyamat elejét, és tudta, hogy hamarosan mindenki látni fogja.

Jedrik vett egy mély lélegzetet. Érzékelt egy bizonyos tisztaságot abban, ami most vette kezdetét, egy leegyszerűsödést. Arra készült, hogy levesse magáról az egyik életét, és a teljes tudatával beleköltözzön a másik személyiségbe, a másik Keila Jedrikbe, akit hamarosan a Dosadi összes lakója meg fog ismerni. Az emberei megőrizték a titkát, elrejtették mások elől az elhízott, elhanyagolt, szőke nőt, és csak annyit mutattak meg belőle „X”-nek, hogy az Istenfalon túli hatalom megfelelően reagáljon. Jedrik megtisztultnak érezte magát attól, hogy a másik élete álcája kezdi elveszíteni a jelentőségét. Most már a teljes önmaga megjelenhetett azon a másik helyen. És ezt az átváltozást McKie idézte elő. Jedrik tudatán immár tiszta és egyértelmű gondolatok cikáztak át:

Sétálj csak bele a csapdába, McKie! Magasabbra fogsz repíteni, mint amilyen magasan a Tanács-dombokon lévő paloták állnak.

Vagy a legszörnyűbb rémálomnál is borzalmasabb pokolba taszítasz.

Hogyan robbantsunk ki egy háborút? Tápláljuk a saját, lappangó hatalomvágyunkat. Felejtsük el, hogy csakis az őrültek hajszolják az önmagáért való hatalmat. Hagyjuk, hogy az efféle őrültek hatalomhoz jussanak – még felettünk is. Hagyjuk, hogy az efféle őrültek szokás szerint a józan ész maszkja mögé rejtőzzenek. És akár a védekezéssel kapcsolatos téveszmékből formálják a maszkjukat, akár a törvényesség teologikus aurájából, a háború ki fog törni.

GOWACHIN AFORIZMA

Az illóra citromillatot kibocsátva ébresztette Jorj X. McKie-t. Pár pillanatig az elméje tréfát űzött vele. Azt hitte, a Tutalsee szelíd óceánján lebeg, a maga virágfüzérekkel feldíszített szigetén, ahol citromfák nőttek a hibiszkuszbokrok és az illatos alyssumszőnyegek között. Az ő lugassal fedett háza az illatos szellők útjában állt, és a citromfa…

McKie hirtelen magához tért. Rájött, hogy nem a Tutalseen fekszik valamelyik szeretője oldalán; egy kiképzett ágykutyán hevert, a Központi Központban lévő, páncélozott falú lakásában. Ezek szerint visszatért a Szabotázs Iroda szívébe. Visszatért a munkához.

Megborzongott, mert eszébe jutott, hogy egy bolygó teljes lakossága meghalhat ezen a napon… vagy holnap.

És biztosra vette, hogy meg fog történni, hacsak valaki nem oldja meg a Dosadi-rejtélyt. Mivel jól ismerte a gowachinokat, meg volt győződve erről. A gowachinoktól kitelt, hogy kegyetlen döntéseket hozzanak, különösen, amikor a büszkeségük volt a tét, vagy olyan okokból, amiket más fajok egyedei még csak nem is értettek. Bildoon, az Iroda vezetője ugyanilyennek ítélte a helyzetet. A kalebán-válság óta nem jelent meg ekkora probléma a Konföderáció láthatárán.

De hol van ez a Dosadi nevű, veszélyeztetett bolygó?

Miután végigaludta az egész éjszakát, a Dosadiról szóló tájékoztató anyag eleven és frissen jelent meg a tudatában, mintha az agya egy része folyamatosan dolgozott volna, és kiélesítette volna a részleteket. A jelentést két ügynök írta, egy vriv és egy laklak. Mindkettő megbízható és leleményes volt. Kiváló forrásokkal rendelkeztek, bár nem sok információt sikerült begyűjteniük. Mindketten keményen dolgoztak, hogy előléptetésben részesüljenek, és tették ezt egy olyan időszakban, amikor a vrivek és a laklakok a fajukat érő, hátrányos megkülönböztetésről beszéltek. A jelentés nyomán különleges vizsgálatot kellett indítani. Egyetlen SzabIr-ügynök sem állt felette a belső ellenőrzésnek, akármelyik fajhoz tartozott is. Ezt a trükköt arra szánták, hogy meggyengítsék az Irodát, és megakadályozzák, hogy valaki minden dicsőséget bezsebelve megszerezze az igazgatói pozíciót.

Ugyanakkor a SzabIr-t továbbra is Bildoon irányította, egy emberi alakban élő panspechi, egy alom negyedik tagja, aki ezt a nevet viselte. Már az első szavaiból kiderült, hogy elhiszi a jelentésben leírtakat.

– McKie, ez az ügy egymás torkának ugraszthatja az embereket és a gowachinokat.

Tökéletesen érthető idiómát alkalmazott, bár a gowachinok esetében a has emlegetése lett volna hasonló módon fenyegető. McKie már áttanulmányozta a jelentést, és a gowachinokkal való, hosszas ismeretsége révén szerzett tapasztalataira alapozva osztotta Bildoon véleményét. Letelepedett egy szürke székkutyára az íróasztallal szemben, abban a meglehetősen szűkös, ablaktalan irodában, amit Bildoon az utóbbi időben kedvelt, és átvette a jelentést az egyik kezéből a másikba. Rögtön ezután rájött, hogy azért viselkedik így, mert ideges, és az asztalra tette a jelentést. Kódolt memosürgöny formájában érkezett, ami akkor játszotta le a tartalmát az erre kiképzett érzékszerveknek, amikor ujjakat vagy más tapintószerveket érzékelt magán.

– Miért nem tudták meghatározni a Dosadi helyzetét? – kérdezte McKie.

– Csak a kalebán ismeri.

– Nos, akkor ők…

– A kalebánok nem hajlandóak válaszolni.

McKie ekkor egyenesen Bildoonra meredt. Az íróasztal polírozott felszíne visszatükrözte az igazgató arcát, mely az eredetihez képest fordítva volt ugyan, de minden részletében egyezett vele. McKie az utóbbit tanulmányozta. Amíg nem összpontosított Bildoon összetett szemére (döbbenetesen hasonlított a rovarok szeméhez), a panspechi egy sötét hajú, kellemesen gömbölyű arcú ember férfinek látszott. Talán nemcsak az alakot kapta meg, hanem annál többet is, amikor a testét emberi testté formálták. Az ábrázata érzéseket tükrözött, amiket McKie az emberi lények arckifejezései alapján értelmezett. Az igazgató dühösnek tűnt.

Ennek láttán McKie nyugtalan lett, és azt kérdezte:

– Nem hajlandóak?

– A kalebánok nem tagadják a Dosadi létezését, sem azt, hogy veszély fenyegeti a bolygó lakóit. Csak éppen nem hajlandóak beszélni róla.

– Akkor egy kalebánszerződéssel van dolgunk. A szerződés kikötéseinek engedelmeskedve viselkednek így.

Miután McKie felébredt a lakásában, felidéződött benne a Bildoonnal folytatott beszélgetés, és egy darabig csak feküdt és gondolkodott. A Dosadi a kalebánkérdés újabb kiterjesztése lenne?

Jogosan félünk attól, amit nem értünk.

A Konföderáció nyomozói hosszú idő óta képtelenek voltak megoldani a kalebánrejtélyt. McKie a Fannie Mae-vel folytatott, legutóbbi beszélgetésére gondolt. Amikor az ember már azt hitte, végre sikerült tisztázni valamit, az hirtelen újra zavarossá vált. Mielőtt a kalebánok megajándékozták az értelmes lényeket a dimenzióajtókkal, a Konföderáció a teremtmények viszonylag lassan működő, és megérhető szövetsége volt. Az univerzum egy megismerhető dimenziókból álló, közös teret jelentett. Akkoriban a Konföderáció úgy terjeszkedett, ahogyan a buborék fúvódik egyre nagyobbra. A folyamat lineárisan zajlott.

A dimenzióajtók megjelenése robbanásszerű gyorsulást idézett elő az élet valamennyi területén, és mindent megváltoztatott. A dimenzióajtók közvetlenül ható bomlasztó erőnek bizonyultak. A puszta jelenlétükkel azt sugallták, hogy végtelen számú, használható dimenziónak kell léteznie. És sok mindent sugalltak még, amit csak korlátozottan lehetett érteni. Egy dimenzióajtót használva valaki kilépett egy, a Tutalseen lévő szobából, és belépett egy folyosóra itt, a Központi Központban. Valaki átment egy dimenzióajtón itt, és a Paginuin találta magát, egy kertben. A két pont közötti „normális teret” talán fényévekkel vagy parszekekkel lehetett mérni, de ez az új közlekedési mód érvénytelenítette az efféle, régimódi fogalmakat. A Konföderáció nyomozói a mai napig nem tudták megérteni a dimenzióajtók működését. Az olyan koncepciók, mint például a „relatív tér”, nem szolgáltak magyarázattal a jelenségre; ezektől csak még rejtélyesebbé vált a dolog.

McKie csalódottságában a fogait csikorgatta. A kalebánok óhatatlanul ezt váltották ki belőle. Mire megy azzal, ha azt gondolja róluk, hogy látható csillagok abban a térben, amiben a saját teste is létezik? Felnézhetett bármelyik bolygón, ahová egy dimenzióajtó kirakta, és megvizsgálhatta az éjszakai égboltot. Látható csillagok – á, igen. Azok a kalebánok. De mit mond ez neki?

Létezett egy jól megalapozott elmélet, miszerint a kalebánok csupán a hasonlóan titokzatos tapriziók fejlettebb változatai. A Konföderáció több ezer standard évvel ezelőtt befogadta a tapriziókat, és azóta is alkalmazta őket. A tapriziók egy értelmes lény alakjával és méreteivel rendelkeztek. Egy alul és felül elvágott, rövid fatörzsre hasonlítottak, és a testükből furcsa, csonkának tűnő végtagok álltak ki. Ha valaki megérintette őket, a bőrük melegnek és ruganyosnak bizonyult. A faj a Konföderáció hivatalos tagnépének számított. Ám ahogyan a kalebánok átvitték az értelmes lények testét a téren, a tapriziók a tudatot repítették át, hogy valahol összeolvasszák egy másik tudattal.

Ezek a lények kommunikációs berendezésként szolgáltak.

Ám a jelenleg uralkodó elmélet szerint a tapriziókat annak idején azért küldték, hogy felkészítsék a Konföderációt a kalebánok érkezésére.

Veszedelmes lett volna azt gondolni, hogy a tapriziók csupán a kommunikáció fejlett eszközei. Ugyanilyen veszélyes lett volna azt hinni, hogy a kalebánok egyszerű utazásszervezők. Nézzük csak a dimenzióajtók a társadalomra nézve bomlasztó hatását! És amikor valaki egy tapriziót alkalmazott, folyamatos emlékeztetőt kapott a veszélyre: a kommunikációs transzállapotot, ami mindenkiből rángatózó zombit csinált a hívás idejére. Nem… sem a kalebánokat, sem a tapriziókat nem lett volna szabad kérdések és feltételek nélkül befogadni.

A panspechik esetleges kivételével egyik faj sem tudott szinte semmit a kalebán és a taprizió jelenségről, a gazdasági és személyes értéküket leszámítva. Azt senki sem tagadhatta, hogy értékesek, és ez a tény tükröződött a dimenzióajtók használatáért és a távhívásokért járó díjakban. A panspechik tagadták, hogy ismerik ezen dolgok magyarázatát, de hát ők mindig is hírhedten titkolózó természetűek voltak. A faj valamennyi egyede öt testből és egyetlen domináns személyiségből állt. Négy test tartalékban volt valahol, egy rejtett alomban. Bildoon is egy ilyen alomból származott, és egyszer valamikor átvette a közös egót egy alomtársától, akinek az ezt követő sorsát csak elképzelni lehetett. A panspechik nem voltak hajlandóak beszélni a belső ügyeikről, csak annyit vallottak be, amennyit egy külső szemlélő is látott: képesek átalakítani a testüket, hogy az felvegye a Konföderáció legtöbb értelmes lényének alakját.

McKie azt érezte, hogy egy pillanatra úrrá lesz rajta az idegengyűlölet.

Túl sok átkozott dolgot fogadtunk el magyarázatnak olyanoktól, akiknek jó okuk volt arra, hogy hazudjanak nekünk.

A szemét továbbra is csukva tartva felült, mire az ágykutya gyengéden hullámzott a feneke alatt.

Átok az összes kalebánra! Átok Fannie Mae-re!

Egyszer már felhívta Fannie Mae-t, hogy a Dosadiról kérdezze. Az eredmény nyomán elgondolkodott azon, hogy valóban tudja-e, mit jelent a kalebánok számára a barátság.

„Információ nem engedélyezett.”

Ez meg miféle válasz? Különösen úgy, hogy ez volt a kalebán egyedüli válasza.

Nem engedélyezett?

McKie-t alapjában véve egy régi dolog bosszantotta: a SzabIr-nak nem állt módjában, hogy a maga megszokott „szelíd ráhatását” alkalmazza a kalebánokkal szemben.

Ugyanakkor a kalebánokat még sosem kapták rajta azon, hogy hazudtak. Sőt, abszolút őszinték voltak – már amennyiben sikerült megérteni, miről beszélnek. De ebben az esetben nyilvánvalóan visszatartották az információt. Nem engedélyezett! Lehetséges, hogy készek bűnrészesek lenni egy bolygó teljes lakosságának megsemmisítésében?

McKie-nek be kellett vallania magának, hogy igen, lehetségesnek tartja ezt. Megtehetik a puszta tudatlanságuktól vezérelve, vagy holmi szigorú erkölcsi törvénynek engedelmeskedve, amit a többi értelmes lény nem ismer vagy nem ért. Vagy más ok miatt, amit lefordítani sem lehet a Konföderáció hivatalos nyelveire. Azt állították, hogy a „létezés értékes csomópontjának” tekintenek minden élőlényt. De elejtettek néhány célzást arra, hogy vannak bizonyos kivételek. Hogy is mondta egyszer Fannie Mae?

„Az a csomópont jó, hogy szétoszlott.”

Hogy tekintheti valaki egy egyén életét „csomópontnak”?

Ha a kalebánokkal való kapcsolata során McKie megtanult valamit, hát azt, hogy a különböző fajok egyedei a legjobb esetben is éppen csak megértik egymást, és ha valaki egy kalebán próbált megérteni, az könnyen beleőrülhetett. Egy csomópont milyen közegben oszlik szét?

McKie sóhajtott egyet.

A vriv és a laklak ügynökök által írt jelentést egyelőre el kellett fogadni a maga korlátozott mivoltában. A Gowachin Konföderáció hatalmasságai embereket és gowachinokat zártak egyfajta karanténba egy titkos bolygón. A Dosadi helyzetét nem sikerült kideríteni, de annyi bizonyosnak tűnt, hogy ott ismeretlen kísérleteket végeznek a fogságba vetett lakosságon. Az ügynökök a leghatározottabban állították, hogy ez az igazság. Ha valóban ez történt, akkor az gyalázatos tettnek minősült. És ezt annak a varangynépségnek is tudnia kellett. Annak érdekében pedig, hogy a bűntetteikre sose derülhessen fény, készen álltak valóra váltani azt a fenyegetést, amitől a két ügynök a leginkább tartott – készen álltak felrobbantani az egész bolygót, minden lakójával és minden terhelő bizonyítékkal együtt úgy, hogy nyoma se maradjon.

McKie megborzongott.

A Dosadi… egy bolygó, amin értelmes, gondolkodó teremtmények élnek. Ha a gowachinok véghezviszik undorító tervüket, egy eleven világ alakul égő gázfelhőkké és atomi részecskék izzó plazmájává. Valahol, olyan messzeségben, ahol kívülállók nem láthatják, valami lángra gyúl a fekete űrben. A tragédia egy standard másodpercnél is kevesebb idő alatt fog lezajlani. Egy ilyen katasztrófa esetén a legtömörebb gondolat megszületése is több időt igényel, mint maga az esemény.

De ha megtörténik, és a Konföderáció más értelmes lények megcáfolhatatlan bizonyítékot kapnak arra, hogy megtörtént… áhhh, akkor szétszakadhat a Konföderáció. Ki fog átmenni egy dimenzióajtón abban a tudatban, hogy a másik oldalon esetleg elkapják, és valamilyen förtelmes kísérlet alanyává teszik? Ki fog megbízni egy szomszédban, ha annak a szokásai, a nyelve és a teste különbözik az övétől? Igen… nemcsak az a veszély áll itt fenn, hogy az emberek és a gowachinok egymás torkának ugranak, hanem ennél sokkal többről van szó. Ezektől a dolgoktól az összes faj fél.

Bildoon felismerte ezt. A titokzatos Dosadira leselkedő veszély mindenkire veszélyt jelentett.

McKie nem tudta kiűzni a tudatából a szörnyű képet: egy robbanás, egy ragyogó folt, ami mind nagyobbra növekedik a körülötte lévő sötétségben. És ha a Konföderáció polgárai tudomást szereznek róla… egy pillanattal az előtt, hogy az univerzumuk szilánkokra hullik szét, mint a villám sújtotta sziklatömb, milyen mentségeket fognak találni az értelem ezen kudarcára? Mit fognak mondani, miért nem sikerült megelőzniük egy ilyen csapást?

Értelem?

McKie megrázta a fejét, és kinyitotta a szemét. Hasztalan és értelmetlen lett volna tovább töprengenie a legrosszabb lehetőségeken. Hagyta, hogy a lakás félhomálya megrohanja az érzékszerveit, és végigjáratta a tekintetét a környezete ismerős formáin.

Különleges szabotőr vagyok, és el kell végeznem egy fontos feladatot.

Ha így gondolt a Dosadira, az sokat segített. A problémák megoldása gyakran múlt az akaraton, a sikerre való törekvésen, a képességeken és a megfelelő forrásokon. A SzabIr rendelkezett a megfelelő forrásokkal és tudással.

McKie a kezét felemelve nyújtózott egyet, és jobbra-balra forgatta zömök felsőtestét. A mozdulatai hatására az ágykutya örömmel hullámzott alatta. Halkan füttyentett egyet, és miután a lakás ablakvezérlő mechanizmusa reagált, felszisszent kínjában, amikor a reggeli napfény a szemébe hasított. Aztán ásított egyet, lecsusszant az ágykutyáról, és az ablakhoz ment. A minden irányban a messzeségbe nyúló égbolt kékre festett papírlapra emlékeztette. A szemét meresztve bámulta a Központi Központ toronyházait és háztetőit. Itt dobogott a Konföderáció központjaként szolgáló bolygó szíve, a Szabotázs Iroda innen terjesztette ki messzire érő, számtalan csápját.

McKie pislogott néhányat, és vett egy mély lélegzetet.

Az Iroda. A mindenütt jelen lévő, mindentudó, mindent felfaló Iroda. A Konföderáció egyetlen megmaradt, felettes irányítás nélküli, kormányzati erőszakszerve. Itt voltak lefektetve a normák, amelyekhez a józan ész mérte magát. Minden itt meghozott döntés a lehető legtöbb óvatosságot és megfontolást igényelte. A közös ellenség az értelmes lények abszolútumok iránti, örökös vágya volt. És minden egyes munkanap minden egyes órájában a SzabIr összes munkatársa feltette magának a kérdést: „mik vagyunk, ha megadjuk magunkat a féktelen erőszaknak?”.

És a válasz ott rejtőzött mindenki tudatában: „akkor hasznavehetetlenek vagyunk”.

A Konföderáció kormányzata azért működött, mert függetlenül attól, hogyan definiálták a fogalmat, a résztvevők hittek abban, hogy társadalmi igazságosság egyénileg is megvalósítható. A kormányzat azért működött, mert a SzabIr úgy ült a közepén, mint egy szörnyű őrkutya, mely gondosan szabályozott mentelmi jogát felhasználva képes megtámadni bármelyik hatalommal bíró egyént vagy szervezetet, vagy akár saját magát is. A kormányzat azért működött, mert bizonyos területeken nem cselekedhetett anélkül, hogy megcsonkították volna. Egy, a SzabIr-hoz benyújtott fellebbezés olyan hatalommal ruházott fel egy magánszemélyt, mint amennyit az egész Konföderáció birtokolt. És mindez a gondosan kiválasztott SzabIr-csápok cinikus, diszkrét viselkedésén múlt.

Ma reggel nem igazán érzem magam SzabIr-csápnak – dohogott magában McKie.

Az utóbbi évek során gyakran élt át ilyen reggeleket. Megvolt a módszere ahhoz, hogyan küzdjön meg ezzel a hangulattal: a munkába temetkezett.

McKie megfordult, a zárófüggönyön átlépve bement a fürdőszobába, és belekezdett a reggeli készülődés programozott rituáléjába. A falra szerelt pszichétükör visszaverte a teste képét, közben megvizsgálta a belső állapotát. A szeme azt tudatta vele, hogy továbbra is egy zömök, sötét bőrű, vörös hajú törpe, akinek a vonásai olyan elnagyoltak, hogy azt sugallják, rokoni szálak fűzik a békaszerű gowachinokhoz. A tükör ugyanakkor nem mutatta meg az elméjét, amit sokan a Konföderációban működő igazságszolgáltatás legélesebb eszközének tartottak.

Amikor kijött a fürdőszobából, működésbe lépett a napiprogram-közlő. A berendezés az ő mozdulatainak és pszichofizikai állapotának elemzése alapján állította be a modorát.

– Jó reggelt, uram – fuvolázta.

McKie, aki képes volt elemezni a saját hangulatát az npk beszédmódjából, egy pillanatra bosszús lett, de gyorsan elfojtotta az érzést. Még szép, hogy dühös és aggódik. Ki ne érezne így ilyen körülmények között?

– Jó reggelt, te ostoba, élettelen tárgy! – morogta. Magára húzott egy zöld színű, hajlékony, páncélozott pulóvert, mely úgy nézett ki, mintha közönséges szövetből készült volna.

Az npk megvárta, hogy kibukkanjon a feje, és beszélni kezdett:

– Uram, arra kért, hogy emlékeztessem, ma reggel, helyi idő szerint kilenckor kezdetét veszi az iroda elnökségének konferenciája, a teljes személyzet részvételével, viszont a…

– Hogy az összes idióta… – vágott közbe McKie, mire a készülék elhallgatott. Egy ideje már tervezte, hogy átprogramozza az átkozott vacakot. Nem számított, milyen gondosan állította be, mindig elhangolódott. Ezúttal nem próbálta fékezni magát, hagyta, hogy az indulatos szavak csak úgy kidőljenek belőle: – Most hallgass ide, te ostoba gépezet! Soha többé ne használd ezt a barátkozó stílust, amikor ilyen hangulatban vagyok! Nem akarok mást, mint hogy emlékeztess arra a konferenciára! Amikor ilyen emlékeztetővel jössz elő, még csak meg se próbáld azt sugallni, hogy én kértem! Megértetted?

– A figyelmeztetést rögzítettem, és indítom az új programot, uram – közölte az npk, és pattogós, tárgyilagos hangnemben folytatta: – Új ok van arra, hogy említést tegyek a konferenciáról.

– Jól van, ki vele!

McKie felvett egy zöld alsónadrágot, és egy színben hozzá illő kiltet, mely ugyanabból a páncélozott anyagból készült, mint a pulóver.

Az npk folytatta:

– Azért említem ismét a konferenciát, hogy új információt közöljek: arra kérik önt, hogy ne vegyen részt rajta.

– De azért megtartják a gyűlést az összes gowachin munkatárs részvételével?

– Erről nincs adat, uram. Az üzenet úgy szól, hogy ön ma reggel haladéktalanul elindul, hogy végrehajtsa a már korábban megtárgyalt küldetést. Életbe lép a GV-fokozat. Egy meg nem nevezett gowachin phylum azt kéri öntől, hogy utazzon a honi bolygójukra. Ami nem más, mint a Tandoor. Egy jogi természetű kérdésről kell konzultálnia.

McKie a lábára igazította a csizmáját, és amikor végzett, felegyenesedett. Úgy érezte magán az évek súlyát, mintha sosem kapott volna fiatalító kezelést. A GV-fokozat milliónyi, pokolbéli helyzetet juttatott eszébe. Csakis magára számíthatott, illetve egyetlenegy, végszükség esetére szóló eszközre: egy taprizió-monitorra. A saját taprizió-kapcsolata általában biztonságos helyen volt itt, a KK-n, míg messze járt, és vásárra vitte azt a sebezhető bőrét. A taprizió egyetlen célt szolgált: hogy észlelje a halálát, és felvegye az utolsó pillanatainak minden mozzanatát – minden gondolatot és emléket. Ezt az adathalmot a halála ügyében nyomozó ügynöknek szánták, hogy legyen miből kiindulnia. És az az ügynök is meg fogja kapni a saját taprizió-monitorát, és a többi, és a többi… A SzabIr többek között arról híresült el, hogy mindig megoldotta a problémáit. Az Iroda sosem adta fel. Ám a taprizió-monitor csillagászati árából egy okos ügynök csakis egyetlen következtetést vonhatott le: az esélyek ellene szólnak. Nem számíthatott elismerésre, a halott hősnek kijáró dísztemetésre… még csak arra sem, hogy marad belőle valami, amit a hozzátartozói eltemethetnek.

McKie percről percre kevésbé érezte magát hősnek.

Egyébként is úgy tartotta, hogy a hősködés bolondoknak való, és a SzabIr nem bolondokat vett fel ügynöknek. Ugyanakkor látta a dologban a logikát. Tudta magáról, hogy ő az a nem-gowachin ügynök, aki a legjobban megfelel arra, hogy gowachinokkal foglalkozzon. A hozzá legközelebbi npk-hangsugárzóra pillantott, és megszólalt:

– Utal valami arra, hogy valaki nem akarja, hogy részt vegyek a konferencián?

– Nem észlelhetőek ilyen jellegű nyomok.

– Ki küldte az üzenetet?

– Bildoon. Hangazonosítás megtörtént. Azt kérte, ne ébresszem fel önt, és csak az után adjam át az üzenetet, hogy magához tért.

– Mondta, hogy megint felhív, vagy kérte, hogy hívjam fel?

– Nem.

– Bildoon említette a Dosadit?

– Azt mondta, hogy a Dosadi-probléma változatlan. A Dosadiról nincs információ az adatbankomban, uram. Óhajtja, hogy keressek anyagokat…

– Nem! Azonnal indulnom kell?

– Bildoon azt mondta, hogy az eddigi parancsait törölték. A Dosadival kapcsolatban egészen pontosan így fogalmazott: „A legrosszabbra kell számítanunk. Megvan bennük minden szükséges szándék”.

McKie elgondolkodva dörmögött:

– Minden szükséges szándék… önző érdekek vagy félelem…

– Uram, ha azt kérdezi…

– Nem, te ostoba gépezet! Csak hangosan gondolkodok! Az emberek néha ezt teszik. Rendbe kell tennünk a fejünkben kavargó dolgokat, hogy megfelelően értékelhessük a rendelkezésünkre álló adatokat.

– Ezt ön rendkívül rossz hatékonysággal teszi.

McKie-ben felizzott a harag, és visszavágott:

– Ehhez a munkához egy értelmes lény kell, egy eleven személy, nem egy gépezet! Csak egy élőlény hozhat felelősségteljes döntést. Én vagyok az egyetlen ügynök, aki kellően ismeri és érti őket.

– Miért nem egy gowachin ügynököt küldenek, hogy fényt derítsen a…

– Ezek szerint rájöttél?

– Nem volt nehéz, még egy gépezet számára sem. Elég nyom áll a rendelkezésemre. És mivel ön kapni fog egy taprizió-monitort, a küldetés nyilvánvalóan veszélyesnek ígérkezik. Míg nincsenek adataim a Dosadiról, a tiszta következtetés úgy szól, hogy a gowachinok megkérdőjelezhető tevékenységet folytatnak. Hadd emlékeztessem, uram, hogy ha a gowachinok bűnt követnek el, nem egykönnyen ismerik be. Más népek tagjai közül nagyon kevesen tartják őket méltónak a társaságukra és a bizalmukra. Nem szeretik azt érezni, hogy egy nem-gowachintól függenek. Mi több, nincs az a gowachin, aki élvezetét lelné egy függőségi viszonyban, még akkor sem, ha egy másik gowachinról van szó. Ebben gyökereznek a törvényeik.

McKie még sosem hallott ennyi érzelmet hordozó beszédet a programközlőjétől. Talán az kényszeríttette erre a váltásra, hogy ő sosem volt hajlandó értelmes entitásnak tekinteni. Hirtelen kis híján kínosan érezte magát a gép miatt. Az npk igazat mondott, sőt, a maga módján létfontosságú dolgot; úgy döntött, segít neki, már amennyire egy efféle gépezet képes erre. McKie gondolatainak világában az npk egy csapásra értékes bizalmassá változott.

És az npk, mintha képes lett volna kifürkészni a gondolatait, azt mondta neki:

– Továbbra is gép vagyok. Ön nem hatékony, de ahogyan állította, megvannak a módszerei ahhoz, hogy megtalálja a megoldást, és ezeket a gépek nem érthetik meg. Mi csupán… találgatni tudunk, és nem igazán vagyunk találgatásra programozva, hacsak nem kapunk rá külön utasítást egy-egy alkalommal. Bízzon magában!

– Szóval, jobban örülnél, ha életben maradnék?

– Ez van a programomban.

– Vannak még javaslataid?

– Azt tanácsolnám, hogy a lehető legkevesebb időt vesztegesse el itt. Bildoon beszédmódjából arra következtettem, hogy sürgős az ügy.

McKie a legközelebbi hangsugárzót bámulta. Bildoon hangja erről árulkodott? Ő még sosem tapasztalta azt, hogy a panspechi így beszélt, még a súlyos helyzetekben sem. Igen, annyi bizonyosnak tűnt, hogy a Dosadi-ügy sürgős, de… Ez miért ébreszt fel egy furcsa, fájó érzést?

– Biztos vagy benne, hogy Bildoon hangneme sürgősségre utalt?

– Szinte hadarva beszélt, és idegesnek érződött.

– Őszintének tűnt?

– A hangerő váltakozásaiból ezt a következtést tudom levonni.

McKie megcsóválta a fejét. Volt valami Bildoon az üggyel kapcsolatban tanúsított viselkedésében, ami hamisan csengett, de akármi volt is az, az npk fejlett elemzőáramkörei nem tudták azonosítani.

És az én áramköreim sem – állapította meg magában McKie.

Továbbra is nyugtalanul utasította az npk-t, hogy állítson összes egy teljes utazókészletet, és olvassa fel a napirendje további pontjait. A gépezet belekezdett a lista ismertetésébe, ő pedig odament a fürdő zárófüggönye melletti szerszámos szekrényhez.

A terv jelenleg úgy szólt, hogy a napja a taprizióval való találkozással kezdődik. Csak fél füllel hallgatta az npk-t, inkább azt ellenőrizte, hogy a gépezet mit ajánl fel a készlethez. A plasztikrudakkal kezdték, amiket McKie a nekik kijáró gyengédséggel kezelt. A különféle stimulátorok következtek. McKie ezeket visszautasította, arra számítva, hogy a testébe épített érzékszerv-/izomerősítők – amiket minden vezető SzabIr-ügynök megkapott – szükség esetén kellően megnövelik a teljesítményét. Aztán különféle típusú robbanóanyagok kerültek a készletbe – raygenek és pentrátok. Ezekkel a veszélyes tételekkel különösen óvatosan bánt. Elfogadta a multilencséket, egy csomag műizmot a hozzá illő mesterséges bőrrel, aztán jöttek a szolvók és a miniputer. Az npk kiadott egy biomonitor-gyöngyöt, mely adatokat szolgáltatott a taprizió-monitornak. McKie ezt máris lenyelte, hogy legyen ideje rögzíteni magát a gyomrában, még a taprizióval való találkozás előtt. Átvett egy holoszkent és a hozzá járó tartozékokat, valamint több ruptort és komparátort. Nem kérte viszont az adaptert, amivel elnyomott szerencsétlennek álcázhatta volna magát. Úgy sejtette, nem lesz sem ideje, sem lehetősége az efféle, finomabb trükkökre – jobban jár, ha az ösztöneire hagyatkozik.

Végül a tárcájába tette a készletet, azt pedig a zsebébe csúsztatta. Az npk közben tovább mondta a magáét:

– …és megérkezik a Tandaloorra, egy Szent Futás nevű helyre. Ott akkor kora délután lesz.

Szent Futás!

McKie ennek az információnak szentelte a figyelmét. Egy gowachin mondás cikázott át az elméjén: A törvény egy vak úti kalauz, egy pohár keserű víz. A törvény egy halálos verseny, ami folyton változik, mint a tenger hullámzása.

Nem kételkedett abban, hogy mi terelte a gondolatait ebbe az irányba. A Szent Futás egy, a gowachin mitológiában szereplő hely volt. Számos történet szerint ott élt Mrreg, a szörnyeteg, ami megváltoztathatatlan mintát szőtt a gowachinok jellemébe.

Ezek után McKie tudni vélte, melyik gowachin phylum hívatta magához. Bármelyik lehetett a Szent Futásnál működő öt közül, de biztosra vette, hogy az öt közül a legrosszabb akar vele beszélni – a legkiszámíthatatlanabb, a legnagyobb hatalommal bíró, a legfélelmetesebb. Honnan máshonnan eredhetne egy ilyen Dosadi-ügy, ha nem onnan?

McKie odaszólt az npk-nak:

– Küldd be a reggelimet! Kérlek, jegyezd fel, hogy a halálra ítélt személy alaposan bereggelizett!

Az npk, amit beprogramoztak arra, hogy felismerje a hangzatos szónoklatnak szánt kijelentéseket, amelyekre nem lehetett értelmes választ adni, csendben maradt, és végrehajtotta az utasítást.

Az értelmes lényeket nem egyenlőnek teremtették. A legjobb társadalmak mindenki számára azonos feltételeket teremtenek, hogy a saját szintjükön lebegjenek.

A GOWACHIN ALAPELV

A délután közepe táján Jedrik meglátta, hogy elfogadták a játszmáját. Az ötven emberi lény épp elég volt ahhoz, hogy egy mohó alárendelt lecsapjon rájuk. Valószínűnek tűnt, hogy akárki tette, keresni fogja a folytatás lehetőségét – tíz innen, harminc onnan –, és amiatt, ahogyan ő beépítette ezt a hibát, a következők, akiket kihajítanak, főleg emberek lesznek, és éppen csak annyi gowachint kevernek közéjük, hogy megtorlásnak tűnjön a dolog.

Nem egykönnyen végezte el a napi rutinfeladatokat abban a tudatban, hogy milyen folyamatot indított el. Eddig szemrebbenés nélkül fogadta el azt, hogy veszélyes helyzetbe hozza magát. Ám amikor eljött a pillanat, mindjárt más fényben látta az ügyet. Mialatt összegyűltek a siker rejtett és kevésbé rejtett bizonyítékai, úgy érezte, őrült erő söpör át rajta. Most pedig eljött a perc, hogy az igazi hatalmi bázisára gondoljon, a katonákra, akik minden parancsát teljesíteni fogják, továbbá a Peremmel való, szoros kommunikációs kapcsolatra, valamint a gondosan kiválasztott és kiképzett tisztekre. Eljött a perc, hogy McKie-re gondoljon, aki valószínűleg gyanakvás nélkül belesétál az általa felállított csapdába. A harag álarca mögé rejtette mámoros örömét. Azt várták tőle, hogy dühös legyen.

Az első bizonyíték a számítógép lelassulásában mutatkozott meg. Valaki figyelte őt. Akárki harapott rá a csalira, meg akart győződni róla, hogy ő feláldozható. Nem akarta elkövetni azt a hibát, hogy eliminál valakit, és később rádöbben, hogy az illető a hatalmi gépezet létfontosságú tagja volt. Jedrik gondoskodott róla, hogy egy olyan régióba vágjon széles körű rendet, amelyet könnyű jelentéktelenné alakítani.

A figyelés miatti mikroszekundumnyi késés megszakítást idézett elő a jelzőáramkörben, és ettől törlődött az előkészületek bizonyítéka, még mielőtt valaki megtalálhatta volna. Jedrik nem gondolta, hogy az a valaki, aki beszáll a játszmájába, ennyire figyelmes lesz, de nem akart felesleges kockázatokat vállalni. Eltávolította a jelzőegységet, és bezárta az egyik iratszekrénybe, hogy ott semmisüljön meg a többi bizonyítékkal együtt, amikor a választó varangyai eljönnek, hogy kutakodjanak. A magányos, kék villanást fémfalak zárják majd körül, amelyek aztán vérvörös izzásig hevülnek, végül salakká és hamuvá omlanak össze.

A következő szakaszban a folyosón jövő-menő emberek elfordították a fejüket, amikor elhaladtak az irodája előtt.

Ó, a pletykaposta gyorsasága…