Emlékek nyomában
Author: Vajkoczki Barbara
Date: 0101-01-01T00:00:00+00:00
Keywords: Romantikus; spirituális
Publisher: Kiadja a Helma Könyvek Kft. 2026. 09. 24.

Table of Contents

- 1. fejezet
- 2. fejezet
- 3. fejezet
- 4. fejezet
- 5. fejezet
- 6. fejezet
- 7. fejezet
- 8. fejezet
- 9. fejezet
- 10. fejezet
- 11. fejezet
- 12. fejezet
- 13. fejezet
- 14. fejezet
- 15. fejezet
- 16. fejezet

Vajkoczki Barbara

HELMA Könyvek 2026

© Vajkoczki Barbara

Minden jog fenntartva.

A könyv bármely részének közléséhez a kiadó
előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-615-113-185-5

Kiadja a HELMA Könyvek 2026. 09. 25.

Borító: Bakó Lilla

Szerkesztő/korrektor: Haupt-Kutas Mónika

Tördelés: Bakó Lilla

A könyv megvásárolható többféle formátumban a HELMA könyvek weboldalán

(www.helma.hu)

A családomnak:
Szeretettel Neked, az elmúlt 30 év boldogságáért, és azért, mert hála Neked, minden évben időt tölthetek ott, ahol igazán otthon vagyok. És szeretettel Nektek, amiért minket választottatok.

Tartalom

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

23. fejezet

24. fejezet

25. fejezet

26. fejezet

27. fejezet

28. fejezet

29. fejezet

30. fejezet

31. fejezet

32. fejezet

Kedves Olvasó!

Szeretném Neked megköszönni, hogy bizalmat szavaztál ennek a regénynek, és időt szánsz a szereplőim megismerésére. Remélem, hogy a történet sorai között eltöltött percek számodra is olyan örömet okoznak majd, mint nekem az írás minden egyes pillanata.

A történetben előforduló görög nevek és kifejezések a magyar nyelv görögtől eltérő betűkészlete miatt fonetikusan szerepelnek.

Előszó

Még a lélegzete is elakadt egy pillanatra, pedig igencsak kifulladt mire felért a hegytetőre. A kristálytiszta Bear Lake felszínén visszatükröződött a hatalmas, hófödte hegycsúcs, melynek tövében szorosan egymásba kapaszkodva álltak őrt az óriásira nőtt bozontos fenyők. Egy pillanatra eltűnődött, vajon látott-e már életében ilyen szépet. Sehol egy ember alkotta tárgy, vagy egy oda nem illő hang. A békés csendet csak Márk még valamivel távolabbról hallatszó, de egyre erősödő zihálása törte meg. Egy pillanatra eszébe jutott, hogy ha még gyorsabban szedte volna a lábait, egy picivel tovább élvezhette volna a természet e tökéletesen megkomponált pillanatát, ám mielőtt tovább szőhette volna a gondolatait, Márk illatát hozta magával a szél, amit a következő pillanatban karjainak puha ölelése követett. Szerette ezt az illatot. A férfi friss, sportos illatát.

– Bárcsak tudnék festeni! – dőlt neki élvezettel a mellkasának, miközben nagyot sóhajtva folytatta: – Soha nem akarom elfelejteni ezt a csodát!

– Akkor írd bele a következő regényedbe.

– Igen, tuti, hogy Love története Coloradóban folytatódik majd.

Miközben a tekintetét még mindig nem bírta levenni a hegyről, a teste figyelmeztette, hogy ideje lenne mihamarabb visszaindulni. A hűvös levegő bekúszott a mellénye alá, amitől megborzongott. Bár a nap még magasan járt, tudta, hogy ebben a magasságban hamarabb lenyugszik majd. Márk szorosabban ölelte, ami jólesőn védte a hátát a fel-feltámadó széltől. Éppen arra gondolt, hogy ad még maguknak egy percet ebben a háborítatlan élményben, mikor Márk hirtelen elengedte és szentségelni kezdett.

– A fenébe, ezt nem hiszem el, már megint! Egy zsepit! Adj gyorsan egy zsepit! – mindkét kezét az orrához kapta, miközben hátrált egy lépést.

Zsófi kapkodva kutatott a hátizsákjában, majd miután megtalálta a csomag zsebkendő maradékát, igyekezett a férfi segítségére sietni. Márk teátrális mozdulatok kíséretében egyre csak káromkodott, majd figyelmetlenségből megbotlott egy kiálló gyökérdarabban, és a földre zuhant. Olyan képtelen volt a helyzet, amely egy pillanat tört része alatt fordult idilliből komikusba, hogy a lányból minden erőfeszítése ellenére hangos nevetés tört ki.

Miközben próbált úrrá lenni a nyilvánvaló jókedvén, sietve Márk mellé guggolt és odanyújtotta neki a kihajtogatott papírzsebkendőt. Úgy tűnt, a férfi nem találta olyan viccesnek ezt a helyzetet, sértődötten kapott a zsebkendő után, majd amikor észrevette, hogy ezúttal nem is vérzik az orra, ráeszmélt, milyen abszurd az egész szituáció, amin ő is nevetni kezdett, és hátradőlve elterült a friss, tavaszi fűben. Zsófi – még mindig mosolyogva – odamászott mellé. Márk magára húzta, kisimított egy tincset a lány homlokából, és próbált nagyon komoly arcot vágni.

– Ugye tudod, hogy ez bosszúért kiált?

– Csak nem?

– De bizony! Ezért meg kell fizetned!

– Alig várom – hajolt közelebb a férfihoz sóvárgó pillantással. Beletúrt a rövidre nyírt, gesztenyeszínű hajába és hosszan nézett sötétbarna szemeibe. Odavolt íves szemöldökeiért, melyek kissé szigorú tekintetet kölcsönöztek fiatal arcának. Miközben megcsókolta, érezte a nyakán Márk ujjainak simogató érintését. A csípős levegő dacára, testét szinte azonnal forróság járta át. A vére sebesen kezdett száguldozni az ereiben, szétnyíló ajkait mély sóhaj hagyta el. A férfi is egyre hevesebben lélegzett, ujjaival mélyen szántott Zsófi hosszú tincseibe. Hirtelen fokozatosan erősödő hangok szűrődtek feléjük, ami visszarántotta őket a jelenbe. Zsófi felült, Márk pedig talpra szökkent és felsegítette a lányt is, aztán hangosan visszaköszöntek a mellettük elhaladó, idősödő kirándulócsoportnak. Pár percig még gyönyörködtek a tájban, majd készítettek néhány képet, mielőtt elindultak volna visszafelé.

1. fejezet

E

stes Park igazi kis békés, hegyi város volt. A település az állam fővárosától mintegy két óra autóútra, a Sziklás-hegység lábánál terült el kicsit még álmosan a hosszú, zord tél után. Míg április vége lévén Denverben már igazi tavaszi időjárásban volt részük, a nemzeti park magasságában még nem kúszott fel a hőmérő higanyszála 15 fok fölé, így estefelé korábban érkezett meg a hűvös levegő, mint a nagyvárosban. Ám mivel az állam egy egész mérfölddel a tengerszint felett helyezkedett el, ittlétük ideje alatt órák hosszat tartó, szinte zavartalan, vakító napsütésben volt részük.

Zsófi imádta az út minden percét. Mialatt Márk az étterem előtt telefonált, ő a forró kávéját kortyolgatva itta magába az ablakon át elé táruló látványt: a város festői főutcáján egymást érték az apró üzletek. Westernbolt, síkölcsönző, karácsonyi díszeket áruló üzlet, valamint éttermek és bájos kávézók egész sora csalogatta a megpihenni vágyó turistákat. A színes épületek hátterében pedig jelentőségteljesen magasodtak a Sziklás-hegység grandiózus, hófehér csúcsai, mintha csak a világtól akarnák megóvni a helyieket. A másik oldalon, a parkoló közelében, békésen sétálgatott egy-egy vapiti – a világ egyik legnagyobb testű szarvasféléje – a budai utcák galambjaihoz és kutyáihoz szokott szem számára még rendhagyóbbá téve a tájat.

Márk fel-alá sétált, miközben beszélt. A férfi láttán Zsófinak eszébe jutott az az este, amikor azt kérte tőle: csomagolja össze az összes túrázós ruháját és kérje meg a szüleit, hogy a következő héttől vigyázzanak Blökire. Mindezt olyan könnyedséggel tette, mintha csak azt mondta volna, ugorjanak le egy sütire a Puffancsba. Zsófi izgatott, kérdő tekintetére a szája sarkában meghúzódó hamiskás mosoly volt a válasz. Ez a mosoly mindig hamar levette a lábáról. Ugyan még csak néhány hónapja voltak együtt, de Márk már számtalan alkalommal lepte meg őt. Ez alkalommal a lány csak a beutazási engedély igénylésekor szembesült a nagyvonalú születésnapi ajándékkal.

Az előző hónapban egy cikk miatt már járt az Egyesült Államokban, így a vízuma még érvényes volt. Márk titokban magának is elintézte az utazáshoz szükséges papírokat és megvette a jegyeket. Kilenc nappal ezelőtt érkeztek, Las Vegasban töltöttek két napot, utána pedig sorra látogatták Californiát, majd Nevada, Utah, végül Colorado nemzeti parkjait. A Bryce kanyon ég felé törő csúcsos sziklái bámulatosak voltak, az Arches tökéletes boltívei lenyűgözték őket, az Antelope kanyon természetfelettinek tűnő meredek sziklafalai pedig, ahová mindig úgy tör magának utat a déli napsugár, mintha aranyszínű csillám szállna alá, varázslatosnak tűntek.

A Monument Walley jellegzetes sziklaegyüttesei és a Grand Canyon lélegzetelállító mélysége beitták magukat a lány lelkébe, megszilárdítva benne azt az elhatározást, hogy később még vissza kell majd térnie Amerika nyugati partjára. Úgy volt, hogy lemennek a Grand Canyon aljába is, és ott töltenek egy éjszakát, ahogyan a túrázók általában teszik, de Márk nagyon nehezen viselte már a tengerszint feletti magasságot is, két napja szinte megállás nélkül fájt a feje, és többször eleredt az orra vére, hiába ivott jóval több folyadékot, mint máskor. Mindazonáltal hősiesen rótta a hegyeket a lány oldalán.

Zsófit már az is nagyon meglepte, hogy repülőre szálltak, hiszen a férfi rettegett a repüléstől, és ez ráadásul egy igen hosszú utazás volt, a lány mégis biztos volt abban, hogy a fizikai kihívások ellenére nem csak az ő számára lesz felejthetetlen ez az utazás. Rengeteget nevettek, és éjszakába nyúlóan beszélgettek mindenféléről. Szeretkeztek szállodákban, motelekben, a bérelt autóban, sőt még California tengerpartjának egy eldugott kis öblében is. A rengeteg program ellenére mindig találtak időt egymásra, kihasználtak minden percet arra, hogy a legtöbbet hozzák ki az útból.

– Tölthetek még egy kis kávét? – lépett az asztalukhoz a fiatal pincérlány.

– Nem, köszönöm, inkább egy almáspitét szeretnék – nem értette, hogy hívhatják egyáltalán kávénak azt a gyenge, hosszú löttyöt, amit számtalanszor töltenek újra. Hátradőlt a kényelmes, báránybőrrel borított székben, és amíg a süteményre várt, küldött egy képet magukról Vikinek Viberen a következő üzenettel:

„Alig várom az estét! Irtó szexi a túrázós gatyájában!” „Te fehérmájú nőstény! Kapd el a frakkját, semmi kegyelem!” jött a válasz, amin Zsófi hangosan felnevetett.

Később sétáltak még egyet a városkában, benéztek a legtöbb üzletbe, vásároltak néhány ajándékot Zsófi szüleinek és Márk családjának is. Betértek a helyi cukorkaboltba is karamellába mártott almáért, majd leegyeztették az egyik lovardával a másnap reggeli lovas túrát. Végül átsétáltak a kis patakot átívelő hídon a parkolóba, és alig öt perc kocsikázás után meg is érkeztek a szálláshelyükre. A Rocky Mountainról csörgedező patak nemcsak a várost szelte át, de az autóutat is annak mentén építették meg, így az út szélén álló rönkfa házikójukhoz megérkezve annak halk zubogása kísérte őket. Estére már meglehetősen hideg lett, de nem akartak még bent ragadni az apartmanban, így a teraszon üldögélve, plédbe takarózva nézegették a csillagokat egy üveg pezsgővel az asztalon. Márk egyszer csak eltűnt és pár perc múlva egy tortával tért vissza.

– Ne felejts el kívánni valamit!

Zsófi újra megállapította magában, hogy milyen jól passzolnak egymáshoz, így magában azt kívánta, maradjon minden úgy, ahogy van, aztán nagy levegőt vett, hogy mind a 27 gyertyát el tudja fújni egyszerre. Egymás után aludtak ki a kis lángok, ám az utolsóval meggyűlt a baja. Hiába fújta el többször is egymás után, az mindig újragyulladt.

– Nem bírsz vele? – mosolygott Márk szemtelenül.

– Magammal nem bírok! – válaszolta Zsófi, majd felállt, kacéran Márkra nézett és a tortával a kezében elindult az ajtó felé. Márk jóleső borzongást érzett a gyomrában, és azonnal a lány nyomába eredt.

***

A hazafelé úton Márk furán viselkedett. Feszültnek tűnt, amit Zsófi eleinte a repülés számlájára írt. Bár sokáig hallgatott, látszott rajta, hogy valami jár a fejében.

– Nyugi, nincs gáz! Próbálj meg aludni egy kicsit.

– Nem vagyok álmos.

– Akkor? Mit szólnál, ha... Szívesen elterelem a figyelmedet, ha van kedved hozzá – kacsintott és megsimogatta Márk combját.

– Mondd csak, jól érezted magad?

– Viccelsz? Életem legszuperebb utazása volt!

– Örülök. Én is imádtam. Rossz lesz visszatérni a hétköznapokba.

– Hát, az élet megy tovább.

– Ne is mondd! Hétfőn kezdődik az új projekt. Alig foglak látni.

– Máris hiányzol!

– Talán átgondolhatnánk a hétvégéket. Hétköznapokon sokáig bent leszek.

– De szívem, pénteken mindig nálam alszol.

– Rendeltem egy digitális képkeretet anyámnak anyák napjára – váltott témát a férfi megint azzal a fura arckifejezéssel, amit Zsófi nem tudott mire vélni.

– Hú, de jó, hogy mondod! Nekem is be kell szereznem addig valami parfümöt.

– Szerintem anyukád is jobban örülne egy olyan képkeretnek.

– A parfüm minden nőnek bejön. Mindig.

– Hiányzol nekik! Mostanában egyfolytában bulizol, sokszor feléjük sem nézel.

– Jézusom, ne kezdd már te is! – forgatta a szemeit a lány.

– Vedd úgy, hogy meg sem szólaltam – sóhajtott feszülten, aztán behunyta a szemét.

– Ó Márk, ne csináld már! – most már Zsófi hangja is megváltozott. Kissé ingerültnek hangzott.

– Felejtsd el. Tényleg.

– Apám és anyám nagyon is jól elvannak egymás társaságában. Tök mindegy nekik, ha eltelik akár egy egész hétvége anélkül, hogy látnának.

– Te vagy az egyetlen gyerekük. Hogy lenne mindegy?

– Oké, nézd, sajnálom, hogy ebben nem értünk egyet. De akkor majd veszek egy digitális képkeretet.

– Miattam ne tedd!

– Most megint mi rosszat mondtam? – háborodott fel Zsófi, amikor Márk újra lehunyta a a szemét.

– Apádat nemrég műtötték. Szerintem igenis örülnének, ha több időt töltenél velük.

– Igazad van – Zsófi hangja megenyhült. Odasimult a férfihoz és gyengéden szájon csókolta.

A következő két órában mindketten aludtak. Amikor felébredtek, Márk mosolyogva nézett a lányra.

– Van itt még neked valami.

Zsófi fészkelődni kezdett, izgatottan várta, mit fog kapni. Ekkor Márk elővett egy apró, fehér dobozt a zsebéből.

– Jézusom, ugye nem?

Rémült arckifejezése láttán Márk nagyon jól szórakozott, így várt pár Zsófi számára örökkévalóságnak tűnő másodpercet, mielőtt folytatta volna:

– Ne parázz, eszemben sincs megkérni a kezed! Nyisd ki nyugodtan! – mosolygott kajánul.

A lány megkönnyebbülve vette le a dobozka tetejét, és kíváncsian várta, mit talál benne.

– Ez meg mi? – nézett értetlenül.

– Egy kulcs a lakásomhoz.

– Oké... és ez mit jelent?

– Szeretnék több időt tölteni veled.

– Szuper! De ehhez nem kell, hogy kulcsom legyen hozzád.

– Nem kell, de talán nem is olyan nagy baj, ha van, nem igaz?

– Azt hittem ezt már megbeszéltük – Zsófi igyekezett nyugodtnak tűnni, miközben visszacsukta a doboz tetejét. Márk zavartan tette vissza a zsebébe.

– Nyugi, nem akarlak feleségül venni, értem és elfogadom, hogy még nem akarod feladni a függetlenségedet. Tartsd fenn a lakásod, menj haza, amikor csak ahhoz van kedved, de vettem egy kutyaágyat Blökinek.

– Mit csináltál?

– Nélküle úgysem költöznél sehova.

– Vele sem költözöm sehova! – Zsófi mostanra kifejezettem kellemetlenül érezte magát.

– Szívem, nem úgy gondoltam! Nem kell, hogy átcuccolj, csak legyen nálam fogkeféd meg pizsid. Oké? Arra az esetre, ha úgy éreznéd, még maradnál – megfogta Zsófi kezét, és szinte kényszerítette, hogy a lány ránézzen. De Zsófi nem akart rápillantani. Utálta ezt a beszélgetést.

– Ezért volt ez az egész?

– Mi volt ezért?

– Az utazás. Hogy úgy érezzem, tartozom neked? Hogy kényelmetlen legyen visszautasítanom?

– Mi a fenéről beszélsz? Ez csak egy kulcs.

– Egy kulcs a lakásodhoz! Meg egy kutyaágy a kutyámnak! Mi lesz a következő? Egy dolgozószobából átalakított gyerekszoba? Vagy egy közös bankszámlaszám?

– Jézusom, Zsófi! Neked mi az isten bajod van? Csak annyiról van szó, hogy szeretek veled lenni, érted? Utálom, hogy ennyi idő elteltével is előre meg kell állapodnunk egy randi időpontban.

– Ez nem fair, Márk, te is tudod! Rengeteg időt töltesz nálam! – hevesen vette a levegőt, azt érezte, hogy csapdába esett, és meg kell védenie magát.

– Igen, de csak akkor, amikor te úgy akarod! Felnőttek vagyunk, a szentségit, nem randizgató tinik!

Egy légiutas-kísérő megállt mellettük és megkérte őket, hogy halkabban folytassák. Zsófi elszégyellte magát. Hogy hozhatta Márk ilyen lehetetlen helyzetbe?

– Most örülsz? Mindenki minket néz...

– Ne háríts! És ne csináld ezt, kérlek!

– Te pedig ne állíts döntés elé!

– Miféle döntés elé? Nem adtam semmilyen ultimátumot, csak egy kedves gesztus volt az egész. Tudod, akik szeretik egymást így szokták csinálni. Ez a kapcsolatok normális evolúciója.

– Én soha nem mondtam, hogy többet akarnék attól, mint ami köztünk van. Miért nem tudod elfogadni, hogy tőlem ennyit várhatsz? Elmondtam neked egészen az elején, és te egyetértettél. Nem csaptalak be, nem gondoltam meg magam, betartom azt, amiben megállapodtunk – úgy vélte bölcsebb, ha védekezik, nem akart olyat mondani, amit később talán megbánna. Fontos volt neki Márk, jól érezte magát vele. Próbált magára erőltetni egy mosolyt. – Mi ezzel a baj?

– Ha tényleg nem érted, akkor kár is beszélni róla. Látnod kéne magad. Olyan görcsösen ragaszkodsz a függetlenségedhez, mint semmi máshoz az életben.

– Mert még korainak érzem, hogy összeköltözzünk? Csak várjunk még vele, rendben? Így én sem zavarlak, amikor nincs kedved hozzám, és én is nyugodtan írhatok, ha úgy van, akár éjjel is – szerette volna elhitetni Márkkal, hogy csak az időzítéssel van baj, de igazából az összeköltözésnek a puszta gondolatától is elszörnyedt. Izzadni kezdett a tenyere, és tudta, ha most nem egy repülőn ülnének, ott is hagyná a férfit, elszökne ebből a borzalmas helyzetből és inkább másnap hívná fel telefonon, aztán találkoznának és kibékülnének.

– Ha hallanád is, amit mondasz, talán éreznéd, mennyire gáz ez az egész. Jézusom, Zsófi, nincs itt a világvége, még csak eljegyezni sem akartalak. De tudod, mit? Felfogtam! – csalódottan sóhajtott, és amikor Zsófi a keze után nyúlt, határozottan elhúzta. Kibámult az ablakon, és a repülőút hátralévő részében már nem beszéltek.

***

Később, a kocsiban is mintha megfagyott volna a levegő. Márk szemmel láthatóan csak az útra koncentrált, Zsófi pedig nem tudta, mit mondjon. Egyszerre volt felháborodott és érzett lelkiismeret-furdalást. Soha nem rejtette véka alá, mit gondolt a kapcsolatok dinamikájáról. Már az elején világosan elmondta Márknak, hogy ő nem vágyik családra. Nem akar mástól függeni, alkalmazkodni valakihez vagy magyarázkodni bármi miatt. Úgy tűnt, a férfi megértette ezt. Sőt, mint minden pasi, eleinte kifejezetten élvezte is, hogy Zsófinak nem voltak elvárásai. Találkoztak, szexeltek, jól érezték magukat a másik társaságában, aztán mindenki ment szépen a saját otthonába. Most mégis meg volt bántva. Nem is próbálta titkolni.

Ahogy Zsófi a kormányt tartó kezeit nézte, elérzékenyült. Szerette, ahogyan ezek a kezek a testét simogatták, vagy ahogyan Blökivel bántak. Tényleg odavolt Márkért. Szórakoztatta, felizgatta, hasonlóképpen gondolkodtak és egyformán szenvedélyesek voltak. Az első perctől kezdve kívánták egymást, nagyon jól működött köztük a szex. Szerette, ahogyan a barátnőihez viszonyult: ahogy csipkelődött Vikivel, vagy mindig megnevettette Karola kislányát, Bibit, és szerette azt is, ahogyan szót értett az apjával. Az anyja egyenesen imádta a férfit. Már rögtön az elején a szívébe zárta. Mióta Márk megjelent az életében, végre az anyja is békén hagyta. A fenébe is, olyan jól alakult minden! – gondolta, miközben szótlanul bámult kifelé az autó ablakán. Már a belvárosban jártak, de még mindig nem szóltak egymáshoz egy szót sem. A némaság bántón vágta ketté köztük az utasteret. Mintha két idegen ült volna a kocsiban. Szeretett volna mondani valami kedveset, de nem tudta, mi legyen az, így inkább hallgatott. Ahogyan Márk is. Az a Márk, aki mindig megtalálta a helyzethez illő szavakat.

Végtelenül hosszúnak tűnt az út, mire végre befordultak a kőrisekkel szegélyezett kis utcába, és az autó megállt a társasház előtt. A levegőt megtöltötte a kapura futtatott lilaakác édes illata. Márk kivette a lány bőröndjét a csomagtartóból, és továbbra is szótlanul követte őt az első emeletre. Az ajtóban azonban megállt, fájdalmasan Zsófira mosolygott és megölelte.

– Be sem jössz? – kérdezte a lány.

– Majd akkor hívj, ha készen állsz elfogadni azt is, ami nekem fontos – simított ki egy tincset Zsófi arcából, majd megfordult és határozott léptekkel elindult lefelé a lépcsőn. Az arca pontosan elárulta, hogy komolyan gondolta, amit mond.

2. fejezet

A

z utcáról egyre erősebben beszűrődő szirénahang hirtelen vetett véget Zsófi zavaros álmának. A következő pillanatban már tisztán kivehetően hallotta a ház előtt elhaladó autók motorzúgását, és a szomszédba nemrégen beköltözött fiatal pár kisbabájának türelmetlen sírását.

– Baszki! – adott hangot csalódottságának, amikor rádöbbent, hogy vasárnap van. Kipattant az ágyából és igyekezett megtalálni a mobilját a szobában szerteszét heverő holmijai között. Ekkor meghallotta a Pasaréti téren álló Szent Antal templom harangját. – A francba, dél van! – hagyták el a száját az indulatos szavak. – A fenébe! – káromkodott ismét, amikor elvágódott a lába alatt a parkettán megcsúszó türkiz mintás szőnyegben. Összenyalábolta a földre dobott ruháit, felkapta a tűsarkúját, a flitteres ridiküljét és igyekezett minél előbb rendet varázsolni. Aztán gyorsan letusolt, megmosta a haját és vizesen összetekerte a tarkóján. Fogat mosott és tiszta ruhába bújt. Már csak a fejfájásommal kellene kezdeni valamit – gondolta, és idegesen kutatott a gyógyszeres dobozban, mikor megszólalt a csengő. – Baszki! – morogta maga elé, és elindult kinyitni az ajtót.

– Már nagyon hiányoztál, szívem! – édesanyja széles mosollyal állt a küszöbön. – Apád nem tudott velem jönni sajnos, de milliószor ölel – csak úgy záporoztak belőle a szavak, ahogy kikerülve a lányt, a konyhába sietett. – Készítettem nektek hortobágyi húsos palacsintát és rántott csirkemellet hercegnő burgonyával, úgyhogy ráérsz a főzéssel szerdáig – és már nyitotta is ki a hűtőt, hogy eltegye az ételt. Ahogy becsukta az üres hűtő ajtaját és körbenézett a lakásban, kényelmetlen érzés töltötte el. A lánya általában pedáns rendet tartott az otthonában, most mégis hagyott „némi” kívánnivalót maga után a látvány. A redőny még le volt húzva, a növények kókadoztak a sötét, meleg nappaliban, a mosogató meg telis-tele volt szennyes edénnyel.

– Márk nincs itt? – szegezte a kérdést az ajtófélfának támaszkodó lányának, miközben legbelül remélte, hogy hogy nem azt a választ fogja hallani, amit előre sejtett.

– Nincs – válaszolta a lány. – Szakítottunk.

Nem sokkal később egy-egy csésze jegesteával és egy tányér zabkeksszel ültek le a kis, virágos erkélyen helyet kapó asztalka két oldalán egymással szemközt.

– Mi történt, drágám? Akarsz beszélni róla? – az anyja arcán aggodalom ült. – Lehet, hogy csak egy kis időre van szükségetek. Márk odavan érted. Csak úgy ragyog a szeme, amikor rád néz – az asztalon átnyúlva gyengéden megfogta lánya kezét. – Biztosan megoldódik.

– Vége van anya – a lány hangjából hallatszott, hogy ez végleges.

– Elhagytad őt, igaz? – nem is várt választ, tudta, hogy így történt. – Zsófi, ezt így nem lehet, nem hagyhatsz faképnél mindenkit! Ez a fiú jó volt hozzád, igazán jó – húzta vissza a kezét az anyja, és idegesen babrálni kezdett az ujjaival.

– Anya! Ne kezdjük el ezt megint, kérlek! Nem minden az, aminek látszik.

– Megcsalt vagy megbántott? Durva volt veled?

– Nem, dehogy volt!

– Akkor? Nem kell mindennek tökéletesnek lennie a boldogsághoz.

– Nem erről van szó.

– Hát miről?

– Úgysem értenéd – húzódtak szomorú mosolyra Zsófi ajkai.

– Azért csak próbáljuk meg, hátha mégis. Magyarázd el!

– Nem tudom – matatott a lány zavartan a fülbevalójával.

– Mi az, hogy nem tudod? Te dobtad ki, nem igaz? Megint elhagytad azt, aki szeretett. Mert szeretett, ezt te is tudod. Mondd, mi volt a baj vele?

– Hagyd ezt anya, kérlek! Ne szekálj már! – kibámult a begóniákkal tarkított korlát fölött és azt kívánta, bárcsak ne kellene most itt lennie. Legszívesebben kiment volna a Margitszigetre futni, hogy kiszellőztesse a fejét, vagy feltekert volna az Erzsébet kilátóhoz, csak hogy ne kelljen megint ezt hallgatnia. A másnaposság persze azonnal emlékeztette rá, hogy ez nem is menne olyan egyszerűen. A feje majd szétszakadt, a gyomra émelygett.

– Csak hét hónapig tartott, nem nagy ügy – mondta kis szünet után.

– Kicsim! Huszonhét éve, amikor először megláttam a gyönyörű arcocskádat, és belenéztem a kis gombszemeidbe, rögtön tudtam, hogy a te boldogságod jelenti az én boldogságomat is. Miért teszed ezt magaddal? Az élet értelme a gyermek. Férjhez kellene menned és egy csodálatos kislányt vagy kisfiút szülnöd! Elvesztegeted az idődet – tette hozzá, újra megfogva a lánya kezét.

Miközben mindezt elmondta, fokozatosan megváltozott a tekintete. Az aggodalmat felváltotta a csalódottság. Zsófi tudta, hogy fájdalmat okoz az anyjának, de ha egyszer ő nem ilyen! Neki jó volt így. Nem vágyott a szőke hercegre fehér lovon, a legtöbb lánnyal ellentétben nem tervezgette kislánykora óta a hét határra szóló esküvőjét királylány ruhában, és egyáltalán nem volt felkészülve egy reggeltől-estig kivörösödött fejjel ordító babára.

Kielégítette az élete. Szerette a munkáját, mi több, imádott írni. Bármi megtörténhetett a keze alatt formálódó történetek lapjain. A könyveiben mindig minden az ő akarata szerint alakult. Ahogyan az életében is. És ez így volt jól. Független nő volt. Akármit megtehetett, akárhová eljuthatott. Szórakozhatott a hét minden napján, éjszakánként mindig más pasival bújhatott ágyba, ha úgy tartotta kedve, és másnap szépen elküldhette. Élte az életét, méghozzá gondtalanul. A saját szabályai szerint. Márk is csak olyan volt, mint a többi. Pont ugyanolyan idiótán kezdett viselkedni. Kinek hiányzott ez? A legújabb könyvének a főszereplője Love egy igazi szinglikirálynő volt! Járta a világot. Egzotikus helyekre utazott és szenvedélyesen szexelt mindenkivel, aki csak felizgatta. Az ő élete is jó, kielégítette őt. Így volt minden rendben. Ő boldognak érezte magát. Hogy mondja ezt el a szüleinek úgy, hogy ők is értsék? 40 éve alkotnak egy párt. Szinte biztos, hogy nem voltak senkivel együtt, mielőtt megismerkedtek. Jézusom!!! Ez őrület. – gondolta.

– Jól vagyok anya – válaszolt mosolyogva, és megszorította az anyja kezét. – Tényleg.

Az anyja maradt még egy ideig, beszélgettek Amerikáról, Márkról, de leginkább a könyvről, amin Zsófi éppen dolgozott, aztán elbúcsúztak egymástól. A lány lekísérte őt az utcára, majd felpattant a biciklijére, hogy elinduljon a János-hegy irányába. Amikor visszafordult, hogy integessen, még hallotta, amint az anyja arra kéri, ígérje meg, hogy átgondolja, hogy visszafogadja Márkot.

– Az a fényképkeret jól mutatott volna a nappali polcán... – morogta az anyja maga elé, miközben megfordult, és elindult, de ezt Zsófi már nem hallotta.

Szomorúnak tűnt. Zsófi nyelt egy nagyot, beharapta az alsó ajkát, de úgy tett, mintha nem hallotta volna. Csak integetett, és a következő pillanatban a gondolatai már messze jártak. A halántéka lüktetett, szinte még zúgott a füle az előző éjszakai buliban dübörgő zenétől. Ráadásul szomjas volt, nagyon szomjas. Égette a pokol tüze. Hetes fokozatba kapcsolta a váltót, hadd égjen a zsír! Egy pillanatra Márk jutott az eszébe. Vajon mit csinál éppen? Összeszorult a torka. Nem töltötte el jó érzéssel, hogy vele is szakított, de nem akart lelkiismeret-furdalást érezni miatta. Nem ígért neki semmit. Aztán elhessegette a gondolatot, elindította kedvenc biciklis zeneválogatását a telefonján, és már tekert is teljes erővel az „Eye of the tiger” ritmusára.

***

– Te tiszta hülye vagy! – forgatta a szemeit hitetlenkedve Karola, amikor délután találkoztak.

– Jó pasi, az biztos, de mégis miért kellene mellette megaszalódnia? – vágott vissza Viki Zsófi helyett. – Annyi szuper szexi alfahím van a húspiacon, egyik ennivalóbb a másiknál, miért kéne élete végéig csirkemellen tengődnie? – hogy értetlenkedését fokozza, tágra nyitott szemekkel, a fejét oldalra himbálva grimaszolt.

– Azéééért, mert szereti! – hangzott a kioktató válasz.

– Hahó, hahó, te hallod is, amit beszélsz? „Szeretiii...” – nyafogta Viki kifigurázva barátnője szavait. – Maximum kedveli. Na és? Mit kell ezt ennyire túllihegni? Kedveli majd a következő dögös példányt is, de legalábbis élvezi majd a társaságát. Amíg akarja. És ez a lényeg. Nem kell mindenkinek úgy élnie, mint egy faszom apáca!

– Nem élek úgy, mint egy apáca! – csattant fel Karola. Tudod te egyáltalán, milyen érzés szeretni? Érezni, hogy szeretnek, hogy elfogadnak úgy, ahogy vagy, feltételek nélkül, akkor is, ha éppen nem vagy formában? Mondjuk egy 13 órás vajúdás után, amikor úszol az izzadságban, zsíros a hajad, mert éjjel kettőkor ébredtél fel arra, hogy a magzatvíz mindent beterített, és végül hisztériásan üvöltesz a szülésorvossal, meg a férjeddel, hogy ő tehet mindenről, miközben kidagadnak az erek a nyakadon? Vagy amikor másnaposan hányástól bűzlesz, és halálsápadtan könyörögsz, hogy hozzon vizet, és ő csak hozza, csendben? Megsimogat, és azt mondja: „hamarosan jobb lesz kicsim”. Ez baromi jó, tudod? Ez mindennél csodálatosabb!

– Ja, majd ha lesz rá időm, kipróbálom – gúnyolódott tovább Viki ártatlan arcot vágva –, de most megyek, mert este buli van, igaz Zsófi? – állt fel a székről. Rákacsintott a lányra, Karolának dobott egy puszit, hátradobta loknis, szőke haját és széles mosollyal az arcán elindult a kijárat felé.

– De most tényleg… – folytatta Karola, ahogy kettesben maradtak. – Mire jó ez? Legalább bunkó volt? Megérdemelte?

Zsófi válasz helyett csak elfordította a tekintetét. Körbenézett. Szerette ezt a helyet, sokszor lehozta a laptopját ide és itt írt. Ismerte a felszolgálókat, a képeket a falakon, szerette, hogy a teraszon ülve madárcsicsergés töri meg Buda déli csendjét, még a fával burkolt falakon itt-ott előforduló repedéseket is szerette. A helyhez tartoztak, csakúgy, mint az ajtó fölötti mandalamintás cégér, amely a bisztró nevét hirdette büszkén: „Puffancs kávézó”.

Bár Viki nem volt éppen spirituális, mégis mindig ő jutott az eszébe a tábláról. Viki, a kis gömbhal, pont úgy szívta fel magát, akár egy puffancs, amikor úgy érezte, hogy meg kell védenie valamelyiküket. Most éppen őt.

– Szóval megint a régi lemez. Túl jó volt hozzád, túl kedves? „Szegény lány”..., túlságosan is a tenyerén hordott? Zsófi! Térj már észre!

– Nem tehetek róla! Kitalálta, hogy lakjak nála. Jézusmáriám! Hogy talál ki ilyet valaki?

– A normális emberek általában így csinálják, tudod? Szerelembe esnek, összeköltöznek, aztán eljegyzik egymást, összeházasodnak és gyerekeket szeretnének. Egymástól. Biztonságra vágynak és megpróbálják ezt meg is adni egymásnak.

– De nekem ez nem megy! Megfulladok! Én... én nem tudom feladni az életemet.

– Senki sem kéri, hogy add fel az életed. Csak adj magadból annak, akit szeretsz. Oszd meg vele.

– Bárcsak ilyen könnyű lenne! Sokszor eljátszom a gondolattal, hogy mi lenne, ha... Anyám is folyton nyaggat. Hidd el, próbáltam. Próbáltam, de egyszerűen nem megy. Olyan ez, mint az aquafóbiám. Nem tudok tenni ellene.

– Szereted, nem igaz? – kérdezte Karola megenyhülve. Beletúrt vörös hajába és sóhajtott egy nagyot.

– Jól éreztem vele magam. Nem nagy ügy. Hallottad, nem? Este buli van – nézett sejtelmesen a barátnőjére, és kacéran mosolygott a pultnál álló sármos, atlétatermetű férfira.

3. fejezet

S

űrűn esett a májusi eső, az ablaktörlők vadul cikáztak a szélvédőn. Zsófi örült, hogy ebben a kései órában már nem volt olyan erős a budai forgalom. A Szilágyi Erzsébet fasoron az összes lámpa zölden világított. Ez aztán a flow! – gondolta, és remélte, hogy még időben odaér a bár megnyitójára. Viki agyonszekálta, hogy ne merjen elkésni. Az most nem volna jó, mert Viki rettenetesen ki tud akadni, ha épp hisztis kedvében van. 15 éves koruk óta voltak barátnők. Egy osztályba kerültek a gimiben, és már az első héten összebarátkoztak, amikor az egyik szünetben a kissé molett, szemüveges lányra sírva találtak a WC-ben. Az anyja elfelejtette a szülinapját. Zsófi nem tudta, mit mondjon, borzasztóan sajnálta. Karola viszont beszólt valami vicceset, amire azóta egyikük sem emlékszik már. Csak a véget érni nem akaró nevetésükre. Vissza sem mentek a terembe, elbliccelték a két utolsó órát, amiért mind a hárman beírást kaptak.

Onnantól szinte elválaszthatatlanok voltak, mindent együtt csináltak. A második évben Karola és Zsófi összespóroltak egy szép kis összeget, és karácsonyra meglepték a lányt egy menő szemüvegkerettel, ami nagyon elegáns megjelenést kölcsönzött Viki arcának, kiemelve élénkbarna, őzike szemeit. Ők voltak a Dream Team, a menő hármas. Együtt lógtak az órákról, együtt cigiztek az iskolai mosdóban, együtt pasiztak, és együtt mulattak minden pénteken és szombaton. Később is együtt nevettek és együtt sírtak. Vikire, bár mocskos volt a szája és a viselkedését tekintve sem volt az a kimondott úri hölgy, mindenben lehet számítani. Ő volt az, aki az iskolai úszásórán tajtékozva közölte az úszásoktatóval, amikor az magából kikelve szidalmazta Zsófit, amiért nem volt hajlandó beugrani a vízbe, hogy álljon le, nem mindenki „kurva vízi bálna”. A filigránnak nem éppen nevezhető oktató persze magára vette a jelzőt, így Viki aznap egy igazgatói intővel tért haza.

– Megérte – mondta később –, most legalább valaki helyre tette azt a lusta picsát. Láttátok milyen vörös lett?

Az emlék mosolyt csalt Zsófi arcára.

Karola mindig csendes volt, jól tanult és folyton a nagy Ő-ről álmodozott. Három évvel ezelőtt aztán feleségül ment Tamáshoz, most kétéves a kis Bíborka, és már a második baba is úton van. Hatalmas buli volt az esküvőjükön. Minden – vagy Zsófi szerint majdnem minden – lány ilyenről álmodik. 150 fős násznép, zenekar, rohangáló gyereksereg, pezsgő és tánc! Karola csak úgy sugárzott. Igen, jót buliztunk – emlékezett vissza, miközben kitette az indexet, hogy megelőzze az előtte haladó fehér Fordot. Épp, hogy átfért, a lámpa máris pirosra váltott mögötte.

Eszébe jutott az a srác. Talán Dávidnak hívták... Már a szertartáson flörtölni kezdtek egymással. Szenvedélyes egyéjszakás kaland lett a dologból. Most is beleborzongott az emlékébe. Aztán bevillant a kép, milyen boldogok és büszkék voltak Karola szülei. Az anyukája örömében csak úgy zokogott a szertartás alatt, teljesen elkenődött a sminkje. Zsófi anyjának is fátyolos volt a tekintete. Hallotta, amint odasúgja az apjának: „Remélem, megérjük még a kis Virágszálad esküvőjét is. Annyira szeretném boldognak látni!”. Kislánykora óta kis Virágszálnak hívja az apja. Magas, sportos, széles vállú férfi. Igazán jóképű. Viki mindig azzal húzta, hogy ha elválnának az anyjával, ő tuti rárepülne. Amikor Zsófi még pici volt, az apja folyton felemelte és táncolt vele, pörgette-forgatta. Olyankor mindig úgy érezte, mintha királylány lenne. Az apja szeme pedig tündökölt a szeretettől, ahogy ránézett. Drága Apukám... – gondolt most rá a lány – holnap meglátogatlak benneteket. Erről megint Márk jutott az eszébe egy kis lelkiismeret-furdalás kíséretében, amiért ritkán megy át a szüleihez.

A jelzőlámpa sárgára váltott a kereszteződésnél, így Zsófi rátaposott a gázra, hogy még a piros jelzés előtt átérjen rajta. Anya nyilván elmondta már neki a hírt – folytatta a gondolatmenetet, ám tovább nem jutott, mert a következő pillanatban hatalmas, fülsiketítő fémes csattanást hallott, a szélvédője berobbant, és egy szilánk eltalálta a vállát. Egy pillanatig még érezte az arcán a hideg esőcseppeket, majd átfutott az agyán, hogy mennyire szereti az Abba Mamma Mia!-jának a kocsi hangszórójából éppen felzendülő refrénjét, aztán olyan éles fájdalom hasított az oldalába, amilyet még sosem érzett, végül elsötétült körülötte minden.

***

Mi ez? Sziréna? Nem látom, de mintha szirénát hallanék... Borzalmasan hangos. Megsüketülök, ha nem hagyja abba. Jézusom, ez a fájdalom! Iszonyú!...

Mi a szar ez? Víz hullik az arcomba, fázom és rettenetesen fáj mindenem...

***

....Mi lehet ez a folytonos zaj? Ütemes, gépi hang: Bííp-bííp-bííp. Ez meg? Anya? Sír...? Miért sír? És apa. Azt mondja: „Nem! Ez nem lehet!” Miért van ilyen sötét? Úristen! Nem tudom kinyitni a szemeimet. Mi a..? Baszki! Próbálom teljes erőmből, de nem engedelmeskednek. Szeretném felemelni a kezemet, megfogni az arcom, de nem mozdul. A lábaim sem! Ne! Ez nem lehet...! Mi a picsa ez a hang? Miért nem hagyja már abba??? Bííp-bííp. És anya meg apa! Miért zokognak, mi a baj?

***

Forrón tűz a nap. Annyira jólesik végignyúlni a homokos parton és nem csinálni semmit, csak hallgatni a tenger hullámait, ahogy nekicsapódnak a közeli szikláknak. Hallgatni a kabócák szüntelen zizegését, és érezni a napsugarak melegét az arcomon. Isteni!

– Menekülj, ha tudsz vagy elkap Poszeidón és magával ragad! – kiabálja Kosztasz félelmetes hangon, és ahogy fölém magasodik, lecsurog róla a testemre a tenger hűvös vize.

– Neee! – próbálok ellenállni, és sikítok, ahogy a torkomon kifér, de már késő. Felemel a homokból, és hiába csapkodok kézzel-lábbal, nem ereszt. Csak rohan velem a karján, gyorsan. Még próbálkozom. Minden erőmmel küzdök, ütlegelem a széles hátát, de a következő pillanatban már alámerülünk a sós vízben, a bőröm bizsereg a hirtelen hidegtől, és mintha buborékban volnék, tompán hallom csak a hullámok hangját. A felszínre úszom, haragosan tempóznék a part felé, amikor valami megragadja a lábam hátulról és visszaránt. Hangosan nevet, közel húz magához, egészen szorosan, hogy a borostás arca súrolja az enyémet. Átfogja a derekam és belecsókol a nyakamba.

– Undok vagy, tudd meg, undok béka! – igyekszem mérgesnek látszani, de ahogy a szemébe nézek, már nem tudok haragudni rá. Sós a szája. Sós és édes egyszerre! Neki van a legfinomabb szája a világon. Puhán csókolja az ajkaimat és közben azt mondja:

– Megvagy! Megvagy, és én soha el nem engedlek – hangos kacagásunk megtöri az elhagyatott part csendjét, egy pillanatra talán még a kabócák is elhallgatnak...

***

Bíííp-bííp-bííp... Hol vagyok, miért van sötét? Ajtónyikorgás. Még mindig sötét van, nem látok semmit.

– Szervusz, édesem! – Ez anya!

– Szia, kis Virágszálam! – apa hangja iszonyú fura. El-elcsuklik, és mintha nagyon távolról szűrődne ide. Szeretném kinyitni a szemem és látni őket, de nem megy. Fázom. Itt nagyon hideg van. Baszki, mi történik?? Nem vagyok ura a testemnek, nem működik semmi. Ez nem lehet, ez nem történhet meg, mi a… A picsába! Gyerünk, kezek! Gyerünk, lábak! Mozgás! Ez biztosan csak egy rossz álom, fel akarok kelni! Ez megrémít. Szorít a mellkasom. Anya, apa, segítsetek! – kiáltanám torkom szakadtából, de nem tudok megszólalni sem. – Ez valami rossza tréfa... Jézusom, legyen már vége! Anya, apa! Úgy érzem a szívem beszorult a bordáim közé, és mintha nem kapnék levegőt. Valaki segítsen, mert megfulladok! Zakatol a szívem, összeszorul a torkom, üvölteni szeretnék. Anya, apa! Mi történik, miért nem hallotok?

– Jöttünk, ahogy tudtunk szívem – ez most megint anya hangja. Fojtott, ijedt és szomorú, mérhetetlenül szomorú. És halk is, mintha víz alatt lennék. Hideg víz alatt. Istenem, ne! Megfulladtam? Meghaltam? Talán meghaltam. Nagyon félek, borzasztóan félek. Valaki segítsen! Valamit érzek a karomon.

– Édesem, édes kicsikém! – ez anya hangja... és talán az ő keze. Lehet, hogy simogat? Mintha meleget éreznék a csuklómon. Ez jólesik.

– Minden rendben lesz – hallom most megint apát. Még mindig távoli a hangja.

– Na...? Hallod? Minden rendben lesz. Erős lány ő. Erős a mi kicsikénk.

Aztán csak sírnak. Zokognak mindketten. Úgy érzem, anya keze még mindig simogat. Kedvesen, melegen. Most mintha megfogná a kezem, és közben vigasztalhatatlanul zokog. Ezek szerint mégsem haltam meg! Élek! Anya ne sírj! – szeretném megvigasztalni. Mindennél jobban vágyom rá, hogy kinyissam a szemem és rájuk mosolyogjak. Ha legalább meg tudnám szorítani a kezét... Istenem, kérlek, segíts! Nem akarom ezt, könyörgöm, segíts! Megint nyílik az ajtó.

– Szentkirályi úr, Szentkirályiné! Legyenek szívesek... – nem hallom a végét.

Hirtelen megint fázom, hideg a karom is. Hallom a távolodó lépteiket. Ne! Apa, anya! Ne menjetek el! Ne hagyjatok itt! Kérlek, Istenem! Gyertek vissza! Vigyetek magatokkal! Sírok, és kiabálok, hogy lehet, hogy nem halljátok? – sötétség és csend borul rám. Csak ez az idegesítő bííp marad. Kicsúszik a lábam alól a talaj, többé már nem értek semmit. Nem érzem ugyan, de tudom, hogy záporoznak a könnyeim. Gyertek vissza értem! Ne hagyjatok itt! Nem akarok itt maradni egyedül. Fázom, iszonyúan fázom...

***

Reggel van. Szép, nyári reggel. Hallom a halárust, ahogy kiabálva kínálgatja a portékáit. Nyújtózom egyet, majd felkelek az ágyból. Elhúzom a függönyt és kimegyek az erkélyre. Vakító napsütés és tengerkék ég fogad odakinn. A hunyorgó szemem megakad a korláton felkúszó, ciklámen színű murvafürtön. Már egy hónapja ontja csodálatos virágait. Jó mélyet szippantok a friss, reggeli levegőből. Sós tengerillat keveredik a helyi pékségből áradó friss kenyér illatával. Visszapillantok. A szobában Kosztasz épp most fordul a másik oldalára. Gyönyörű napbarnított bőre éles kontrasztot alkot az ágynemű fehérségével. Kócos, napszítta fürtjei lágyan keretezik arcának markáns járomcsontját. Hosszú, izmos karja lelóg az ágyról. Vissza akarok menni hozzá. Leülök mellé a földre és csak nézem, ahogy alszik. Szeretem nézni. Olyan békésen szuszog. A háta ütemesen felemelkedik, majd újra lesüllyed, miközben lélegzik. A korai nap fénye arany sávként húzódik végig a derekán. Csendesen lélegzem, nehogy felébresszem, mégis megmozdul, a hátára fordul, hatalmasat nyújtózik, és lassan kinyitja ragyogó kék szemeit. Rám emeli a tekintetét és halvány mosoly jelenik meg a szája sarkában.

– Jó reggelt, szép kis Pille! – üdvözöl.

– Reggelt? A hasadra süt a nap! – megsimogatom az arcát. Most már határozottan mosolyog, a szeme elégedetten csillog.

– Nem szeretek egyedül ébredni – néz rám kicsit rosszallóan.

– Nem is kell – válaszolom és a következő pillanatban ismét mellette fekszem. A testünk összeér, érzem a bőre illatát, a mellkasa a hátamnak feszül és karja védelmezőn ölel. Így kellene maradnunk örökre!

***

Bííp-bííp-bííp... Sötétség vesz körül. Hangokat hallok. Sokfélét. Többen lehetnek itt, de nem ismerem fel egyikük hangját sem. Bííp-bííp... Elég nagynak tűnik a sürgölődés, valahonnan furcsa hang szűrődik felém. Fémes, döcögős hang, amibe üvegek koccanása keveredik.

– Meghoztam a teát! – kellemetlen, rekedtes a női hang. Bííp-bííp. Tea! De jó volna inni egy kis teát! Érezni a citrom savanykás ízét! Hagyni, hogy a meleg, zamatos ital szétáradjon a számban és lefolyjon a torkomon. De nem érzek éhséget, nem érzek szomjúságot, nem érzek semmit sem, csak hideget, kétségbeesést, és sóvárgást az életem után. Nem tudok megszólalni, képtelen vagyok megmozdulni, pedig olyan nagyon jólesne egy tea! Idegesítő, felismerhetetlen hangok. Emberek motyognak, de nem elég hangosan ahhoz, hogy értsem őket.

– Köszönjük Kati néni! – mondja alig kivehetően egy kedves, csendes hang, amelyről úgy tűnik, mintha a víz alól szólna.

Bííp-bííp-bííp... Anya, apa, hol vagytok? – Itt hagytak, itt hagytak engem egyedül! Bííp-bííp... Hagyd már abba! Legyen már végre vége ennek a rémálomnak! Miért nem tudok mozogni? Miért nem látok? Rettegek. Érzem, hogy megint összeszorul a mellkasom, nem jut el a tüdőmbe a levegő! Istenem, kérlek! Ki akarok szabadulni innen! Mi ez? Valami hideg. Megszúr. Ez fáj! Engedjenek el, ne érjenek hozzám!

– Mindjárt jobb lesz, kedvesem – hallom az előbbi jóságos hangot egyre távolabbról. – Máris jobb, igaz? –mintha ezt mondaná, de mindegy is. Tényleg jobb.

4. fejezet

A

késő esti ünnepség helyszínét az utcai lámpások sárga fénye világítja meg. A buzuki hangja élettel tölti meg a kikötőt, még a tenger hullámainak a hangját is elnyomja. Az emberek egy nagyobb körben guggolnak és ütemesen tapsolnak a tradicionális zembeikiko ritmusára, miközben három férfi táncol a kör közepén. Mellettük tábortűz ég, mely kellemesen melegíti az arcomat. Az utcán gyerekek futkároznak, vidáman kiáltozva próbálják elkapni egymást. Egy göndör kisfiú egy hosszú, barna hajú, hétéves forma kislányt kerget, a lány copfjára kötött masni úszik mögötte a levegőbe, ahogy szalad. Nagyokat kacag, láthatóan élvezi, hogy a fiúcska nem éri őt utol. Most hátrakiabál neki valamit, amin a kisfiú is elneveti magát.

A falu idősebb asszonyai a pad mellett felállított faszénsütőkön pirítják a pisztáciát, amiből mindenki kedve szerint csemegézik. Többen a feldíszített asztalok körül üldögélnek, van, aki bárányt vagy épp halat eszik, van, aki csak italozgat, és beszélgetnek, mulatoznak órák óta. Láthatóan mindenki nagyon jól érzi magát.

Minden évben megrendezzük a pisztácia karnevált, ilyenkor szeptemberben. Ez a legnagyobb ünnepünk a vallási ünnepek után. A falu apraja-nagyja mind itt van, ki nem hagynák a világért sem. A zenész most új dallamba kezd, és az emberek egy szempillantás alatt felsorakoznak, arccal a tenger felé. Összefonják karjaikat a mellettük álló vállán vagy derekán, és kezdetét veszi a szirtaki csodálatos tánca. Mindenkit magával ragad, nincs a kikötőben senki, aki egy perccel is tovább ülne. Nem kell hozzá sok idő, és hosszan kígyózik a nép a tűz körül.

– Gyere csak, Pillém, te sem maradhatsz ki! – Kosztasz maga után vonszol a tömegben, beállunk a sor végére és együtt járjuk a táncot fiatallal, időssel; egy emberként, egy ritmusban. Először lassan, méltóságteljesen, megadva a módját, aztán ahogy a buzuki diktálja a ritmust, egyre szaporábban, míg végül már olyan gyorsan jár a lábunk, hogy szinte követni sem lehet. Kosztasz nagy, meleg keze erősen fogja a derekamat. Ránézek a szemem sarkából. Látom kipirult arcát, a tánc hevében megjelent fényes kis cseppeket a halántékán, mosolygós szemét, amelyben a lobogó tűz izzó vöröse tükröződik. Ő is rám néz, fülig ér a szája, aztán hirtelen elkapom a tekintetem róla, mert koncentrálnom kell, hiszen a buzuki húrjai még sebesebben szólnak. Hangosan, tiszta szívből énekelek a többiekkel.

***

– Tudom, hogy hallasz, kicsim – valahonnan messziről jutnak el hozzám anya kedves szavai. Még mindig olyan érzésem van, mintha a víz alól hallanám őt, de jólesnek a szavai. – Akkor is folyton beszéltem hozzád, amikor az inkubátorban voltál, hiába tudtam, hogy nem érted, amit mondok. Az apró, törékeny kis tested egy üvegkalitkában feküdt, csövek lógtak ki belőle, és nem tudtam, hogy vajon hallasz-e, de azért csak beszéltem hozzád és énekeltem neked. Muszáj volt. Mást nem tehettem. Tudom, hogy itt vagy velem most is, és eljut hozzád minden szavam. Váltjuk egymást apával, itt leszünk melletted, amíg fel nem ébredsz. Itt fogok ülni, amikor végre kinyitod a szemed, mert ki fogod nyitni, tudom. Nem hagyom, hogy elmenj, és én sem megyek sehová. Vigyázok rád és beszélek hozzád, amíg csak kell. Szeretlek, drágám! Mindennél jobban szeretlek.

Ó, anya! De jó, hogy itt vagy! De jó hallani a hangod, tudni, hogy nem vagyok egyedül.

– „Zöld erdő mélyén, kis patak szélén...” – Istenem! Gyerekkorom óta nem hallottam ezt a dalt, mégis mintha tegnap lett volna, hogy anya az ágyban mellém bújva, szinte súgva énekelte a fülembe. Hosszú ideig énekel még, végül lassan sírásba torkollik a dala. Csak sír és sír, megállíthatatlanul. Szeretném letörölni a könnyeit, szeretném eltörölni a fájdalmát, véget vetni a kétségbeesésének. Ehelyett én is vele sírok. Siratom anyát, apát, siratom Márkot, a múltat, siratom magam, de legfőképpen a jövőt siratom. Azt hittem, előttem az egész élet, hogy még csak most kezdődött el, és hogy örökké fog tartani, hogy megtehetek bármit, elérhetek az életben mindent, amit csak akarok. Úgy gondoltam, ráérek, nem kell sietnem, kiélvezhetem fiatalságom minden egyes napját. Ehelyett börtönbe zártak. Valaki a saját testem fogságába zárt. Hallok, érzek, Istenem, néha még gondolkodom is! De akkor miért nem tudok parancsolni a testemnek? Miért nem vagyok képes megfogni az arcod, a két kezembe zárni, hogy egészen közelről nézhessek bele a jóságos szemedbe, és elmondhassam, hogy itt vagyok, és minden rendben van? Miért nem tudok felkelni és elrohanni, ahogy csak a lábam bírja, el innen messzire, amíg a fáradtságtól a földre nem rogyok? Miért történik ez velem?