Agyrém

beteg, agresszív mozinovellák őrült fazonoknak

írta: Alexander Sigismundis Filius

Alexander Sigismundis Filius rajzaival

Copyright © dr. Nagy Sándor

Tartalom

Előszó ............................................................................................................................................................ 1

A nap, amikor megismertem Hitchet ........................................................................................................ 3

Az első film ................................................................................................................................................... 8

Az Árnyék .......................................................................................................................................... 11

I. fejezet: Vereség ........................................................................................................................... 11

II. fejezet: A szenvedély ára ............................................................................................................ 15

III. fejezet: A gyenge ember ............................................................................................................ 21

IV. fejezet: Démonok ..................................................................................................................... 28

V. fejezet: Végső összecsapás .......................................................................................................... 34

VI. fejezet: Végszó .......................................................................................................................... 39

A hetedik film ............................................................................................................................................. 42

A tökéletes Amelié .............................................................................................................................. 44

I.fejezet: Amikor az almák elgurulnak ............................................................................................. 44

II. fejezet: A Nagy Terv .................................................................................................................. 48

III. fejezet: Házasság és halálhír ...................................................................................................... 58

IV. fejezet: A fiú megmentése ......................................................................................................... 62

V. fejezet: Új család, új élet ............................................................................................................. 72

A tizenkettedik film .................................................................................................................................... 74

Miért hal meg egy Smith&Wesson 357 Magnum Revolver .................................................................. 76

I fejezet: Egy ismerős illat ............................................................................................................... 76

II. fejezet: A második világháború és még pár év ............................................................................ 81

III. fejezet: Budapest, 1956 ............................................................................................................. 85

IV. fejezet: Vietnám és az Egyesült Államok ................................................................................... 88

V. fejezet: Afganisztán .................................................................................................................... 93

VI. fejezet: Irak és a kurdok ............................................................................................................ 97

VII. fejezet: Németországi balhé ................................................................................................... 100

VIII. fejezet: Megnyugvás ............................................................................................................. 104

A tizenötödik film .................................................................................................................................... 109

A Télapó Lovagja ............................................................................................................................. 111

I. fejezet: Kétségbeesettség ........................................................................................................... 111

II fejezet: Steven Seagal megold .................................................................................................... 114

III. fejezet: A végső remény .......................................................................................................... 121

IV fejezet: Jackie Chan rendet vág................................................................................................. 125

V. fejezet: Pár szó a karácsonyról .................................................................................................. 134

VI. fejezet: Jean-Claude Van Damme intézkedik ........................................................................... 136

VII. Chuck Norris és az amszterdami bunyó ................................................................................. 142

VIII. fejezet: Na, jer csak, Télapó lovagja! ..................................................................................... 149

IX. fejezet: A Télapó Birodalmában .............................................................................................. 151

X fejezet: A Sárkány közbelép ....................................................................................................... 154

XI fejezet: Győzelem .................................................................................................................... 165

XII. fejezet: Az ifjú milliomos ....................................................................................................... 169

A tizennyolcadik film ............................................................................................................................... 171

Az igazság fejgörcsei ......................................................................................................................... 172

I. fejezet: A felismerés ................................................................................................................... 172

II. fejezet: Az első eset .................................................................................................................. 178

III. fejezet: A siker útja ................................................................................................................. 186

IV. fejezet: Az elnök aggódik ........................................................................................................ 194

V. fejezet: Minden csoda véget ér egyszer ..................................................................................... 201

VI fejezet: Epilógus ...................................................................................................................... 206

A búcsú ...................................................................................................................................................... 207

Előszó

Szóval te is egy „őrült fazon” vagy? Mert hidd el nekem, azzal, hogy nekilátsz elolvasni ezt a könyvet, fennáll annak a reális esélye, hogy belekényszeríted magad ebbe a kategóriába.

De, hogy lásd, hogy nem vagyok olyan szőrösszívű, kapsz még egy esélyt, hogy ezt a megbélyegzést elkerülhesd. Ennek érdekében pedig nem kell mást tenned, mint hogy most azonnal abbahagyod az olvasást, és kidobod a kukába, vagy ami még jobb, el is égeted ezt a sátáni könyvet.

……………………………………………………………………………………

Látom, még mindig olvasol. Hát akkor fogadd el végleg, hogy te is egy „őrült fazon” vagy.

És akkor vágjunk bele!

Komolyra fordítva a szót, üdvözöllek kedves Olvasó, és egyúttal kifejezem abbeli reményemet, hogy „mozinovelláim” elnyerik tetszésedet. Ja! Hogy mik is azok a „mozinovellák”?

Hát kérlek szépen, olyan történetek, amelyeket szívesen néznék meg filmként a moziban.

És hogy a filmes hatást fokozzam, ezeknek a történeteknek a karaktereit olyan színészekkel azonosítottam, akiket, ha filmrendező lennék, a legmegfelelőbbnek találnék az adott szerepekre.

Ha már filmekről beszélek, akkor úgy gondolom, hogy a vizualitásnak is több teret kell adni.

Ez pedig abban nyilvánul meg, hogy hatvannyolc darab általam készített rajz is tartozik a könyvhez.

Mindig is szerettem rajzolni. Sőt, amikor még általános iskolás voltam, az volt az álmom, hogy rajzfilmkészítő legyek. Sajnos, azokban az években ez a szakma eléggé szokatlannak számított mifelénk, és így nem lett belőle semmi. Amikor pedig huszonéves lettem, már arra vágytam, hogy Amerikában, azaz Hollywoodban, filmszínész legyek. De ez sem jött össze.

Szóval mindig a filmek és a filmek.

És íme, most idős koromra talán mégis sikerült magamra találnom azzal, hogy ezt a könyvet és a hozzátartozó illusztrációkat kiadhatom.

Ami a tematikáját illeti, ez a könyv a ponyva műfajához tartozik, annak is az agresszívabb fajtájához, aminek okán ne reméld azt, hogy a szórakoztató célzatán kívül, valamilyen eget rengető

nagy mondanivalóra törekszik.

Ha már filmekről beszélek, azt is tudni kell rólam, hogy szeretem a komoly mondanivalóra törekvő

alkotásokat is, mint amilyenek a Zorba, a görög (Michael Cacoyannis), az Amerikai szépség (Sam Mendes), a Jeruzsálem (Bille August), a A szív hídjai (Clint Eastwood), a Las Vegas, végállomás (Mike Figgis), a Tisztességtelen ajánlat (Adrian Lyne), A bűn szépsége (Zivko Nikolic), a Játszd újra Sam (Woody Allen), a Kiruccanók (Greg Mottola), A boldogságtól ordítani (Todd Solondz), és még sorolhatnám oldalakon keresztül.

Azonban azt is tudni kell, hogy a mozi világát nem csak az úgynevezett ,,művészfilmek’’

teszik ki. Azt hiszem, nem túlzok, ha azt mondom, hogy léteznek számukban ezeket jóval meghaladó olyan alkotások, amelyeket a könnyed szórakoztatás igényével készítettek.

És itt nem a vígjáték, musical vagy mesefilmekre gondolok, hanem azokról a filmekről beszélek, amelyekben erőszakos jeleneteket lehet látni.

Szinte lehetetlen felsorolni, akár még a tizedét is ezeknek a kreációknak. Ezért most csak néhány kedvencemről teszek említést, mint például A texasi láncfűrészes mészárlás (Tobe Hopper), a Gonosz halott (Fede Álvarez), Született gyilkosok (Oliver Stone), Ponyvaregény (Quentin Tarantino), Terminátor (James Cameron), Alkonyattól pirkadatig (Robert Rodriguez), Apocalypto (Mel Gibson). És ha akarnám akkor folytathatnám több kötetnyi hosszan a különböző filmcímek felemlítését.

Mindenesetre oda akartam kilyukadni, hogy bármennyire tetszik vagy sem, el kell fogadjuk, hogy a mozilátogató emberek közül nagyon sokan szeretik az erőszakos filmeket. És az is tény, hogy nagy átlagban ezek vonzzák a legtöbb nézőt a mozikba. Az sem áll messze a valóságtól, hogy nagyon sok film ezek közül a legnagyobb kasszasikerek közé tartozik.

Nem szégyellem bevallani, hogy igen, mind a mai napig én is szeretem az ilyen típusú filmeket is. Ezért aztán szeretném azt is kifejezni, hogy ez a könyv egyúttal a hódolatom 1

kinyilvánítása azon erőszakos filmek szereplői és stábjai felé, akiknek munkássága felhőtlen szórakozást nyújtott és nyújt számomra, mind a mai napig.

……………………………………………………………………………………

Nos! Ha már eddig jutottál az olvasásban, még mindig kapsz egy utolsó esélyt, hogy megóvd lelkivilágodat a könyvemből rád zúduló erőszakos történetektől.

De ha ezek után is, te még mindig „őrült fazonnak” tartod magad, akkor jó szórakozást kívánok a továbbiakban.

Alexander Sigismundis Filius

2

„Az erőszak a való életben szörnyű: Az erőszak a filmekben (és könyvekben1) viszont akár klassz is lehet: Tulajdonképpen ez is csak egy újabb árnyalat, amellyel dolgozhatunk.”

Quentin Tarantino A nap, amikor megismertem Hitchet

Kezdem azzal, hogy ez az egész történet az Úr kettőezerhetvenedik évében vette kezdetét, amikor az egyik kora szeptemberi, napfényes délutánon, a város egyik régi, elhagyatott parkja felett reptettem a drónomat. A szerkentyű kezdetben engedelmesen szelte a levegőt, bármerre is irányítottam. Fel-le, jobbra-balra, előre-hátra, oda-vissza. Aztán egyszer csak azt kellett tapasztalnom, hogy hiába nyomogattam a kezemben tartott távirányító gombjait, a drón többé nem engedelmeskedett a kapott parancsoknak.

─ Mi a fészkes-fene történik itt! ─ mormogtam az orrom alá, miközben tekintetem végig kísérte a távoli, hatalmas fák dús lombozata közé leereszkedő repülőalkalmatosságot.

Fejemet csóválva indultam el a nyomkövető által jelzett irányba, mivel nem bírtam felfogni, hogy csak így hirtelen meghibásodott ez az eddig nagyon is megbízható jószág. A következő

percekben már bőszen káromkodtam is. Mert ahhoz, hogy odajuthassak arra a helyre, ahol a drón vélhetőleg földet ért, egy sűrű, egymásba nővő, bokros, bozótos területen kellett át vergődnöm.

Jó húsz percbe telt, amíg át bírtam jutni a rengeteg rám tekeredő inda és egymásba fonódó ág között. Aztán nagy meglepetésemre egy tisztásra tévedtem, közepén egy romos épület állt, amelynek tágas udvarát egy betonalapba öntött rozsdás vaskerítés vette körül. Mivel a nyomkövető

egyértelműen azt jelezte, hogy a drón valahol ezen az udvaron landolt, végig bandukoltam a kerítés mentén, azzal céllal, hogy valahol találjak valamilyen bejárati lehetőséget.

Ez a tervem azonban nem igazán jött össze. A bejárati kapu két szárnyát egy lakattal összefogott rozsdás lánc tartotta össze, és hiába jártam körbe a repkénnyel benőtt kerítést, azon sem találtam semmilyen rést.

Így aztán nem maradt más választásom, mint átugrani a kerítést, figyelmen kívül hagyva a lakat alá rögzített ’Belépni tilos’ tábla már szinte lekopott figyelmeztetését. Amint a túloldalon találtam magamat, a nyomkövető erősödő jelét követve, elindultam a kaputól kiinduló, valaha szebb időket is látott járdán, amely a bedeszkázott ablakú, romos épület irányába vezetett.

Nemsokára megkönnyebbülve sóhajtottam fel, mert a magas gyomokkal benőtt területen egy nekem háttal álló szobor közelében megtaláltam a renitenskedő drónt. Aztán pár pillanat múlva át is vizsgáltam a „lázadó” gépet, ami meglepetésemre most már teljesen jól működött, pontosan követve a távirányítón keresztül kapott utasításokat.

Mivel úgy voltam vele, hogy minden jó, ha a vége jó, egy nagyot fújva helyet foglaltam egy közeli, lekopott festésű, félig-meddig megrongált padon, majd rágyújtottam egy cigarettára.

Azonban a következő pillanatban cefetül köhögni is kezdtem, ami annak volt betudható, hogy túl mohón szívtam bele.

─ Pssz! Épp abbahagytam a köhögést, amikor a pisszegő hangot meghallottam. Gyorsan körülnéztem, de nem láttam senkit, így aztán megvontam a vállamat, és készültem, hogy egy második slukkot szívjak a cigarettából. De a szám felé mozduló kezem hirtelen megállt a levegőben, mert a hang megismétlődött.

─ Pssz!

Ismét körülnéztem, de most sem láttam az égvilágon senkit. Pedig meg mertem volna esküdni, hogy valaki pisszegett.

1 A zárójelben lévő szöveget a könyv írója adta hozzá az eredetihez.

3

Megint vállat vontam, és tovább akartam cigizni. Ám megint megismétlődött ez a sehonnan jövő pisszegő hang.

─ Pssz!

Ezúttal már talpra ugrottam, és hangosan megszólaltam.

4

─ Ki vagy? Hol vagy?

─ Itt vagyok, nem messze tőled.

─ De pontosan hol? Nem látlak!

─ Én sem látlak téged! De neked látnod kéne engem, hiszen a köhögésedből ítélve a közelemben tartózkodsz.

─ Nahát! Mi a fene ez? ─ ezt csak magamban mondtam, miközben tekintetemmel továbbra is kerestem azt, akivel épp beszéltem. De hiába meresztettem a szememet, még mindig nem láttam sehol senkit.

─ De mégis, hol vagy? ─ ezt már megint hangosan kérdeztem, mire a hang azonnal válaszolt.

─ Látod azt a szobrot, amely az épület felé néz?

─ Látom.

─ Nos, én vagyok az.

─ Na, ne hülyéskedj! Ez a szobor beszél hozzám?

Bármennyire nevetségesnek találtam a helyzetet, mégis egyenesen a szobor felé intéztem a kérdésemet, miközben feléje sétáltam, hogy jobban megfigyelhessem.

A bronzból öntött műalkotás egy alacsony, enyhén kopaszodó, ötven és hatvan év közötti, testes férfit ábrázolt. Aztán amikor a talapzatára néztem, mindjárt rájöttem, hogy azért voltak ennyire ismerősek ezek az arcvonások, mert ott az a név állt, hogy Alfred Hitchcock.

De nem sokáig mélázhattam így magamban, mert az iménti hang megint megszólalt.

─ Miből gondolod, hogy hülyéskednék?

Hirtelen hátra hőköltem, mivel a hang egyértelműen a szobor irányából érkezett hozzám.

─ Végre valaki meghallotta a hangomat! Végre! Ráadásul most, hogy ilyen slamasztikába kerültem.

Képzeld el! Ha nem köhögsz, fogalmam se lett volna, hogy itt vagy a közelben.

A hirtelen szóáradat hallatán értetlenül rázni kezdtem a fejemet, mert sehogy sem bírtam elhinni, hogy egy szoborral folytatok párbeszédet. ─Talán nem kéne ennyi füvet szívnom ─

gondoltam, és csak miután megint figyelmesen körülnéztem, döntöttem úgy, hogy hangosan megszólalok.

─ Ezt, hogy érted, hogy slamasztikába kerültél?

─ Hát úgy, hogy az égvilágon semmit sem látok. Mindezt azóta, hogy pár napja az a két gerle a fejemre szállt, majd pont a szemeimre kakiltak. Azt már megszoktam, hogy a vállaimra vagy a fejem tetejére pottyantanak a madarak, de a szememet eddig még sose találták el. Ráadásul azóta az eső

sem esett, kizárva a legcsekélyebb esélyét annak, hogy egyhamar visszanyerjem a látásomat.

Ezt hallva jobban szemügyre vettem a hajdani híres filmrendező, Alfred Hitchcock élethű

szobrát. És valóban, azt kellett látnom, hogy annak mindkét szemére ott volt rászáradva a fehéres-zöldes galambürülék. Az első gondolatom az volt, hogy elhúzok erről a furcsa helyről, és máris sarkon akartam fordulni. De még mielőtt megtettem volna, valami ott bent az elmém legmélyén azt súgta, hogy ezt mégse hagyhatom annyiban. Így aztán a következő pillanatban megint megszólítottam a szobrot.

─ Tényleg le van kakilva mindkét szemed.

─ Persze, hogy! Miből gondolod, hogy hazudnék?

A szobor gyors válaszának hallatán megint megszeppentem. Ám ezúttal már messze nem annyira, mint pár perccel azelőtt, ugyanis valamelyest már hozzászoktam ehhez a fura helyzethez.

És habár úgy döntöttem, hogy belemegyek a játékba, megint körbesandítottam, miközben azt is megígértem magamnak, hogy attól a jamaikai sráctól többé nem veszek füvet.

─ Hmmm! Talán tudok segíteni neked.

Amint ezt kimondtam, előkaptam a zsebemből egy papír zsebkendőt, ráköptem egy nagyot, aztán elkezdtem lesikálni a madárürüléket a szobor szemeiről.

─ Hé, hé! Mit csinálsz?

Az Alfred Hitchcock-szobor kezdetben tiltakozott, de aztán a következő pillanatban már nem győzött hálálkodni.

5

─ Jééé! Látok! Újból látok! ... És most már téged is látlak! … Nahát! Fiatalember! ... Köszönöm!

Köszönöm neked!

─ Említésre sem méltó, Szobor úr.

─ Ja, bocsánat! Hadd mutatkozzam be. A nevem Alfred Hitchcock. De szólíts egyszerűen csak Hitchnek. És téged, hogy hívnak?

A név hallatán megint rázni kezdtem a fejemet, és körülnéztem, hogy nem valamilyen svindli ez az egész. De továbbra sem láttam sehol senkit, és a hang is változatlanul a szobor belsejéből érkezett hozzám.

─ A nevem Alexander Sigismundis Filius. De szólítsál csak Alexnek.

─ Örülök az ismeretségnek, Alex. Nem is tudom, hogy köszönjem meg, amit értem tettél.

─ Nem kell megköszönni, Hitch. De ha már így szóba elegyedtünk, akkor csak annyit árulj el nekem, hogy ki is vagy te igazából? Mert megvallom, nehezen tudom elhinni, hogy egy szobor beszél hozzám.

─ Pedig így van, kedves Alex. Miután meghaltam, a lelkem ebbe a szoborba költözött, amelyet a tiszteletemre emeltek, az előttem álló, valaha szintén a nevemet viselő mozival együtt. Azt is tudnod kell, hogy azért emeltek nekem szobrot, mert annak idején híres filmrendező voltam. Merem állítani, hogy azért kakiltak le ezek az átkozott madarak, mert a legsikeresebb filmemben túlságosan hamis képet festettem róluk.

─ Szóval azt állítod, hogy te lennél a néhai Alfred Hitchcock lelke?

─ Pontosan! Jól mondod, Alex! Én vagyok a néhai Alfred Hitchcock lelke.

Csodálkozva jártam körbe ezt a fura szobrot, majd folytattam.

─ Elmondom neked, hogy én nagy filmrajongó vagyok. És ami azt illeti, nemcsak a Madarak című

filmedet láttam, hanem az Észak-Északnyugatot és a Psychot is. Igazi remekművek.

─ Nahát Alex! Nem találok szavakat. Most már kezdem érteni, hogy a többi emberhez képest, akiket korábban megszólítottam, miért csak pont te hallod a hangomat.

─ Ezt, hogy érted, Hitch?

─ Hát úgy, hogy annak idején, amikor a Túlvilági Tanács felajánlotta, hogy az újjászületésem napjáig a lelkem beleköltözhet ebbe a szoborba, azt is mondták, hogy ezt azért teszik, mert egy szép napon ide fog találni valaki, akinek segítenem kell.

─ Milyen Túlvilági Tanácsról beszélsz itt nekem, Hitch?

─ Hát arról a fórumról, amely a holt lelkeket felügyeli és irányítja, mindaddig, míg azok újjá nem születnek.

Ezt a kijelentést már túl soknak találtam. Miután ismételten körülnéztem, hogy nem látja-e valaki, hogy egy szoborral beszélgetek, eldöntöttem magamban, hogy most aztán tényleg fel fogom keresni azt a dílert. Azt, amelyiktől tegnapelőtt vettem az előző este elszívott marihuánás cigit.

Bizony lesz hozzá két-három keresetlen szavam. Mégpedig arra nézve, hogy mi a frászkarikába áztatta bele, vagy mi a fenével keverte össze a füvet? Ugyanakkor megint sikerült arra az elhatározásra is jutnom, hogy a lehető leggyorsabban le kell lécelnem onnan.

─ Nos Hitch! Én akkor most elmegyek. Örülök, hogy megismertelek. ─ És ahogy ezt kimondtam, máris sarkon fordultam, és elindultam. Ezt látva Hitch mindjárt utánam szólt.

─ Hé, Alex! Hová mész? Várj még egy picit, ne siess annyira! Hagyd, hogy segítsek neked!

Vagy legalábbis, hogy megpróbáljam.

Hírtelen megtorpantam, majd szembe fordultam a szoborral, azaz Hitchel.

─ Ugyan már, Hitch! Miben segíthetnél te nekem? És amúgy is! Szívesen tettem, amit tettem.

De a szobor, azaz Hitch, nem adta fel.

─ Azt még nem tudom, hogy pontosan miben segíthetek. Azonban annak idején, amikor megkérdeztem a Túlvilági Tanácsot, hogy miként segíthetek én bárkinek is, azt válaszolták, hogy kérjem meg az illetőt, hogy helyezze a bal tenyerét a mellkasomon látható zsebre, amelyen egy szív látható. Állítólag akkor megtudhatom, hogy mit kell tennem.

─ Már megint ez a Túlvilági Tanács.

6

Ezt csak magamban mondtam, miközben rámutattam a szobor mellkasán található szívmintás zsebre.

─ Erre a zsebre gondoltál?

─ Igen! De tudod mit? Tegyünk, egy próbát!

─ Milyen próbát?

─ Hát azt, hogy helyezd a bal tenyeredet két percig erre a zsebre, és koncentrálj, aztán majd kiderül, hogy hogyan tovább.

Úgy voltam vele, hogy most már teljesen mindegy, ha valaki látja, hogy mennyire be vagyok tépve a tegnapi marihuánától. És mert ráadásul Alfred Hitchcock filmjeit is nagyon szerettem, odahelyeztem a kezemet, ahová ő, azaz a szoborból érkező hang kérte. Na persze, közben továbbra is a közvetlen környezetet vizslattam, mert még mindig nem voltam biztos benne, hogy nem egy átverés ez az egész. De hiába forgattam a fejemet ide-oda, mindaddig, amíg a szobor, azaz Hitch nem szólalt meg, semmi sem történt.

─ Köszönöm, Alex. Köszönöm, hogy engedted, hogy belenézzek a gondolataidba. Azt hiszem, hogy most már kezdem kapiskálni, hogy mit is tehetek érted.

─Tényleg? És mit tehetsz értem?

Mielőtt válaszolt volna, a szobor megköszörülte a torkát.

─ Kezdjük azzal, hogy tetszenek a gondolataid, amelyek a tudatalattidban kavarognak. Most már biztosan tudom, hogy nagyon szereted a filmeket. És abban is biztos vagyok, hogy a kedvenced a huszadik századtól egészen a kétezerhúszas évekig terjedő időszak mozivilága. Most pedig arra kérlek, hogy ismételjük meg ezt a manővert. Azonban ezúttal arra koncentráljál, hogy milyen műfajhoz tartozó filmet néznél meg szívesen, ha annak a forgatókönyvét te írhatnád meg.

Ekkor megint megszeppentem, mert ami a kedvenc moziidőszakomat illette, a szobor, vagyis Hitch pontosan meghatározta.

─ Ezt honnan tudod?

─ Ó, Alex! Hiszen mondtam már neked, hogy ha a szívem fölé helyezed a tenyeredet, akkor bele tudok nézni a tudatalattidba. De ha nem hiszel nekem, akkor helyezd vissza a tenyeredet a mellkasomra, és képzeld el magadban, hogy most, ebben a pillanatban, melyik műfajba tartozó filmet szeretnél megnézni.

Kicsit gondolkodtam, de mivel most már bizonyosságot akartam szerezni afelől, hogy ez a szobor, azaz Hitch, tényleg belelát a fejembe, úgy döntöttem, hogy teljesítem a kérését.

Odahelyeztem megint a tenyeremet arra bizonyos szívmintára és aztán csendben vártam, mindaddig, míg a szobor, azaz Hitch, finoman felnevetett, és megszólalt.

─ Nos, Alex! Ha pontosan három hét múlva, péntek délután ötre visszajössz ide, megígérem, hogy egy a tetszésedet elnyerő „sword and sorcery” műfajhoz tartozó filmet fogsz látni. Viszont úgy tervezd az időbeosztásodat, hogy legalább három óra hosszáig ráérj. És most már nem tartalak fel tovább. Tátott szájjal búcsúztam el a szobortól, azaz Hitchtől, és a hazafelé vezető úton azon törtem a fejem, hogy most képzelődtem, vagy tényleg igaz volt mindez, ami velem történt. Mert tényleg!

Én pontosan egy „sword and sorcery” filmet kívántam magamnak.

Amikor hazaértem, első dolgom az volt, hogy a tükör elé álltam, és a következőket mondtam magamnak:

─ Nos, Alexander Sigismundis Filius! Többé nem szívhatsz marihuánát!

Aztán megpróbáltam elterelni a figyelmemet a történtekről, és a szokásos napi teendőimre koncentráltam. Azonban bármennyire is igyekeztem, a Hitchel való találkozásomat sehogy sem bírtam kiverni a fejemből. Bárhogy is próbálkoztam, hogy bemagyarázzam magamnak, hogy csak képzelődtem, valami mindig megcáfolta ezt, azt súgva, hogy bizony ez egy valós élmény volt.

Végezetül aztán úgy feküdtem le, hogy majd úgy fogok felébredni, hogy mindezt csak álmodtam.

De a helyzet nem változott sem másnap reggel, sem a következő napokban. Ennek pedig az lett a vége, hogy végül úgy döntöttem, a megbeszélt napon mégis elmegyek találkozni ezzel a szoborral, azaz Alfred Hitchcockkal.

7

Ámde ezúttal vittem magammal egy elemlámpát, illetve egy jó éles machetét is. Utóbbit annak érdekében, hogy ösvényt vághassak magamnak a mozit körülvevő sűrű bozótban, illetve azért is, hogy megvédhessem magamat, ha valamilyen kellemetlen meglepetés érne.

Az első film

─ Hello Alex! Nagyon vártalak!

Amint elébe léptem, a szobor, azaz Hitch, azonnal megszólalt, és miután én is viszonoztam a köszöntését, izgatott hangon folytatta.

─ Nem akarom szaporítani a szót, mert már úgyis késésben vagyunk. Hagyd, jöjjön a meglepetés, amit ígértem! Látod azt az épületet itt előttem?

─ Persze, hogy látom!

─ Akkor most menj, és kopogtass a bejárati ajtaján. Aztán később találkozunk.

Mivel kissé tétováztam, Hitch újból megszólalt.

─ Menjél csak bátran! Ne törődj azzal, hogy be van deszkázva. Csak kopogj be! Meglátod, tetszeni fog, ami ott bent vár rád.

Hát, lesz, ami lesz, gondoltam magamban és elindultam a romos, indákkal benőtt épület bedeszkázott ajtajához, és bekopogtam. Úgy voltam vele, hogy ha bármi is rosszul alakulna, akkor a machetével oda fogok vágni. De nem sokáig morfondírozhattam így magamban, mert nagy meglepetésemre, a bedeszkázott ajtó máris kinyílt. Aztán a következő pillanatban majdnem seggre estem a meglepettségtől, mert a kinyíló ajtó mögül a néhai James Coburn, a színészlegenda nézett ki, és mosolygott rám.

─ Hello Alex! James Coburn vagyok. De szólíts csak Jamesnek ─ mondta a híres sztár, majd miután tátott szájjal kezet ráztam vele, kezével invitáló mozdulatot tett. Nem tudom, miért, de bármennyire is képtelennek találtam ezt a helyzetet, a legcsekélyebb ellenállás nélkül engedelmeskedtem a hívó mozdulatnak, mialatt tágra nyílt szemmel hallgattam a néhai filmsztárt.

─ Hitch sokat mesélt rólad! Na de mit járatom itt a szám! Menjünk beljebb, mert nemsokára kezdődik a film, nem beszélve arról, hogy a többiek is nagyon kíváncsiak rád.

─ Milyen film?

─ Hát a „sword and sorcery” történet, amelynek te írtad a forgatókönyvét.

Zavaromban nem igazán tudtam, mit mondjak, ugyanis semmiképp sem értettem, hogy milyen forgatókönyvet írtam. De nem vitatkoztam, hanem inkább követtem Jamest, miközben nagy meglepetésemre azt kellett látnom, hogy az épület belseje nem, hogy nem volt romos, hanem nagyon is jó karban volt tartva. Nem sokáig bámulhattam a csodálatosan dekorált falakat, mert amint James megnyitotta az előttünk álló gyönyörű faberakásos ajtót, hirtelen hangzavar csapta meg a fülemet. A java azonban csak ezután következett, mert amikor beléptünk a helyiségbe, az állam is leesett a csodálkozástól, ugyanis az dugig volt emberekkel. Már épp kérdezni akartam Jamest, hogy mi folyik itt, de a következő pillanatban hebegni-habogni nem bírtam, mert tekintetem a mellettem lévő büfépult mögül rám mosolygó Marilyn Monroe-ra tévedt. Tátott szájjal vettem át tőle a pattogatott kukoricás dobozt meg a kólásüveget, miközben hol rá, hol Jamesre néztem, utóbbinak mintegy jelezve, hogy erősítse meg, hogy tényleg jól látok. Aztán amikor a büfében lévő

többi emberre tévedt a tekintetem kiejtettem a kezemből a kukoricás dobozt.

Hogyisne, hiszen olyan néhai mozisztárokat fedeztem fel közöttük, mint Gregory Peck, Julie Christie, Johnny Weissmüller, Edward Norton. Megdöbbenésemet érzékelve James egy új doboz kukoricát rendelt a büfés Marilyntől, majd belém karolt és odavezetett az egyik szabad asztalhoz. Miután mindketten helyet foglaltunk, még egyszer megvillantotta a híres csupafog mosolyát, aztán nekilátott megmagyarázni ezt a szürreális helyzetet.

─ Kedves Alex! Amint láthatod, itt csupa olyan emberrel találkozhatsz, akik hasonlóan hozzám és Marilynhez már rég nincsenek az élők sorában. Mert ez nem egy akármilyen mozi! Ez kérlek szépen 8

egy olyan ’köztes terület’, ahol mi, holt lelkek, képesek vagyunk reinkarnálódni azért, hogy veled találkozhassunk. Mindez pedig azért lehetséges, mert te vagy a „kiválasztott”.

Ennek a szónak a hallatán máris nyitottam a szám, hogy kérdezhessek, azonban James mutatóujja hirtelen felemelésével leállított. De ezt nem azért tette, mert belém akarta fojtani a szót, hanem azért, hogy máris folytathassa a mondanivalóját.

─ Ez a „kiválasztott” szó azt jelenti, hogy miután Hitch szívére tetted a tenyeredet és engedted, hogy belelásson a tudatalattidba, ő mindjárt rájött, hogy a te lelked ugyanabból az ingerbirodalomból származik, mint az övé. Ekkor értette meg, hogy miért képes veled kommunikálni. És ezért van az, hogy velem is tudsz most beszélni, és hogy Marilynt, meg a többi volt színészt és filmes szakembert láthatod. Azt is tudnod kell, hogy ezt a találkozást a Túlvilági Tanács engedélyezte, mégpedig kizárólag egyes-egyedül ennek a mozinak a belső terében. És azért is vagy te a „kiválasztott”, mert a többi élő ember nem láthat bennünket, és a hangunkat se érzékelheti.

Ekkor újból közbe akartam szólni, de James megint megelőzött.

─ Ha például most ebben a pillanatban valaki idetévedne, akkor ő csak téged meg ennek az épületnek a mállott vakolatú falait látná. Meg a bedeszkázott ablakréseket és a poros törmelékkel teli padlózatot. Ezeket a díszes stukkókat, a büfépultot, a székeket, az asztalokat, a színes falakat, a függönyöket, a neonreklámokat, meg a pompás csillárokat, mint élő ember csak te egyedül láthatod.

Annak idején, amikor a bozót még nem nőtte ennyire körül ezt a helyet, idetévedt néhány hajléktalan, azzal a szándékkal, hogy bevackolják magukat a mozi épületébe. Ekkor Robert Englund megjelent nekik a Rémálom az Elm utcában Freddy Krüegerjeként, és úgy elijesztette őket, hogy soha többé nem merték betenni ide a lábukat.

─ Ezzel tulajdonképpen arra szeretnék kilyukadni, ─ vett nagy levegőt James, ─ hogy a rajtad kívül idetévedőkkel szemben bőven rendelkezünk olyan módszerekkel, amelyek egy életre elveszik a kedvüket attól, hogy még egyszer bemerészkedjenek ebbe az épületbe. Még azt is hozzá kell tennem, hogy a Túlvilági Tanács még a te esetedben is mindezt csak háromhetente, és akkor is csupán egy bizonyos, mindig előre meghatározott, pár órás időtartamra engedélyezte. Ez azt jelenti, hogy ezen az időtartamon túl mindannyian eltűnünk a szemed elől, és attól kezdve, akárcsak a többi élő ember, te is már csak az épület mállott falait láthatod.

A kivétel ez alól Hitch szobra. Vele bármikor találkozhatsz és bármennyi ideig beszélgethetsz.

Na de most siessünk be a moziterembe, mert nemsokára kezdődik a film. Amint előbb is említettem, nem engedhetjük meg magunknak, hogy az engedélyezett időkeretet túllépjük.

Amint befejezte mondanivalóját, James fel is ugrott a helyéről, és intett, hogy menjünk.

Persze ezúttal is úgy követtem őt, hogy megint összevissza kapkodtam a fejemet. Hogyisne tettem volna, hiszen miközben keresztülsétáltunk a büfén, az asztaloknál helyet foglalók között felismertem George C. Scottot, Melanie Griffitht, Steven Spielberget, Jeff Danielst, Harrison Fordot, és még sok néhai híres színészt, filmproducert és rendezőlegendát. És ezek a hírességek, amint valamelyikük észrevett, mindannyian barátságos mosollyal az arcukon, integettek felém.

─ Ők is alig várják, hogy a film elkezdődjön ─ súgta a fülembe James, amikor helyet foglaltunk a kis moziterem középső sorának legközepén álló két széken. Rövid időn belül a többiek is beszivárogtak, hogy aztán utolsóként Harvey Weinstein, a még életében több színésznő

molesztálása miatt perbe fogott producer is becammogjon.

Amint ő is helyet foglalt, a világítást lekapcsolták, majd egy kattanást követően fénycsóva tört elő a mögöttünk lévő falon lévő vetítőrésen keresztül, bevilágítva a terem másik végében álló mozivásznat. Pár pillanaton belül a serpenyőben sercegő olajra emlékeztető hangokat lehetett hallani, miközben a képernyőn tíztől egyig csökkenő fekete számok jelentek meg.

─ Hitch kérte, hogy kifejezetten így induljon a film, mert azt mondta, hogy ez nagyon tetszett neked annak idején, amikor még gyerekként nézted a szülőfalud mozijában vetített filmeket.

James ezt már súgva mondta, de nem maradt időm válaszolni, mert időközben a képernyőn a Columbia Pictures filmstúdió híres logója jelent meg. De a fáklyás hölgy képe csak pár 9

másodpercig uralta a vásznat, mert pár pillanat elteltével, izgalmas zenei aláfestés kíséretében, a film főbb szereplőit és címét bemutató feliratos képsorok következtek.

10

Az Árnyék

I. fejezet: Vereség

Az öreg juhász az öklömnyi fejben végződő bunkósbotjára támaszkodva fürkészte a sűrű

ködfoltok miatt nehezen kivehető tájat.

Az alig kőhajításnyira lévő erdőből szinte semmit sem lehetett látni, kivéve azokat a röpke pillanatokat, amikor egy-egy arrafelé tévedő szellő szét nem szakította a sűrű ködfátylat.

Olyankor, és csakis olyankor felsejlettek a közeli erdő leveleiket elhullajtott kopár fáinak homályos körvonalai, meg a körülöttük repkedő varjak.

Ez a késő őszi reggel is úgy indult, akár a többi.

Körös-körül síri csend honolt, amit csak az időnként bégető birkák hangja, vagy az egymással civakodó varjak károgása tört meg. Na de egyszerre csak a fákon ücsörgő varjak nagyobb tömege hangos károgással a levegőbe emelkedett. Aztán nemsokára a földön heverésző, addig lustán ásítozó nagy testű kuvaszok is hangos ugatásba kezdtek Az állatok hangoskodását észlelve az öreg addig résnyire lecsukott szeme hirtelen kikerekedett, akár egy bagolyé, hogy aztán a kitáguló orrcimpáival egy nagyot szippantson a nedves levegőből.

- Csak medve ne legyen! ─ morogta magában miközben kiegyenesedett és szorosan megmarkolta a furkósbotját. Ám amikor meghallotta a közeledő lovak fújtató hangját, valamelyest megnyugodva máris engedett a bot szorításán.

Aztán nemsokára a sűrű ködből kibontakoztak a közeledő lovasok körvonalai. Először hárman, aztán öten, utána nyolcan, és végül annyian jöttek, hogy már nem bírta számolni őket.

Tulajdonképpen egy egész sereg volt ez, és bizony alig vánszorogtak a kimerültségtől, amihez még az is hozzájárult, hogy rengeteg fel-felnyögő sebesültet is szállítaniuk kellett az ökrök által húzott szekereken.

Miután az öreg juhász rájuk kiáltott, a kutyák abbahagyták az ugatást, és meghunyászkodva, farkukat csóválva bámulták a véres embereket. De ez csak addig tartott amig a seregből kiváló egyik lovas odaügetett a gazdájuk közelébe, mert akkor megint csak fogukat vicsorítva morogni kezdtek.

Az öreg pedig ismételten csendet parancsolt nekik, hogy aztán maga is felemelje a kezét, mintegy viszonozva a lovas katona hasonló mozdulatát.

─ Adjon Isten Öregapám! A fejedelem hadserege vagyunk. Vagyis inkább az, ami megmaradt belőle. Eltévedtünk ebben az átkozott ködben, és a víztartalékunk is elfogyott. … Segítsen nekünk!

A Medve Sziklát keressük.

Az öreg juhász egy nagyot nyelt, majd szabad kezével máris segítőkészen mutatta a helyes irányt.

─ Arra menjenek. Innen csupán egy kőhajtásnyira van a Medve Szikla, és ráadásul éppen mellette folyik a Rákos-patak is. Úgy látom, hogy a vize igencsak hasznukra lesz.

A katona megköszönte az útbaigazítást, és még mielőtt eltávolodott volna, az öreg juhásznak alkalma volt kiszúrni a hátára aggatott fejedelmi címerrel ellátott pajzsot, melyből jó pár letört nyílvesszőszár kandikált kifelé.

─ Víz! Víz!

A Rákos-patak láttán az elcsigázott harcosok hirtelen felélénkültek, majd miután leugráltak lovaik hátáról, rohanni kezdtek a patak felé. A következő pillanatban máris ott tülekedtek a patak medrében, amelynek kristálytiszta vize pillanatok alatt sáros, zavaros latyakká változott.

A sereg vezetőjének, Hetes Őrgrófnak egy nyílvessző lőtte át a vállát a tatárok ellen elveszített csatában, ezért neki a mellette lovagló fegyverhordozója adott vizet. A gróf fájdalmas nyögést követően vette át az odanyújtott kulacsot, azonban még mielőtt ivott volna belőle, reményveszett tekintettel körbenézett. Mindenhol csupa sebesült, jajveszékelő ember. Nem beszélve arról, hogy a sereg kétharmada odaveszett a csatában. A tatárok megsemmisítő győzelmet 11

arattak felettük, és most már semmi sem áll útjukba. Végig fogják pusztítani a teljes országot, hacsak nem érkezik segítség a szomszéd királyságból.

Hetes Őrgróf szemébe könnyek szöktek, miközben ajkához emelte a kulacsot, azonban ezúttal a szekeréhez ügető lovas katona miatt nem ivott belőle.

─ Uram! Közeledő lópaták dobogása hallatszik!

A hír hallatán az Őrgróf kulacsot tartó keze megállt a levegőben, miközben szeme felcsillant. Nem véletlenül menekültek ide a Medve Sziklához, már a csata előtt abban állapodtak meg Kózár Fejedelemmel, hogy vereség esetén itt várják be a segítséget.

─ Talán egy futár jön? Talán a szomszéd királyság segítségének hírét hozza? ─ ismételgette magában a gróf, aztán végre belekortyolt a kulacsába.

A paták dobogása egyre hangosabbá vált, majd nemsokára a sűrű ködből kibontakoztak a közeledő lovas körvonalai is. Az őrök kezdetben egykedvűen vették tudomásul az érkező árnyat, ám amikor az a közvetlen közelükbe ért, tátva maradt a szájuk a csodálkozástól. Mert bizony ekkora darab embert és ilyen hatalmas paripát nem mindennap lát az emberfia.

─ Adjon Isten emberek! Kózár Fejedelem küldött és Hetes Őrgrófot keresem.

Miután megmutatták az óriás termetű lovasnak, hogy merre kell mennie, a katonák buzgó sugdolózásba kezdtek. ─ Ez csak maga az Óriás lehet! … Ő az bizony! ─ mondogatták egymásnak, mert nem csupán a termete, hanem a pajzsát díszítő stilizált sólyom is tökéletesen beleillett azokba a leírásokba, amelyeket az öregebb harcosok festettek annak idején az Óriásról.

Arról a híres Óriásról, akit már több mint tíz éve, a legutóbbi tatár betörés óta senki sem látott.

Mert bizony nem akárki volt ez az Óriás, akiről az a szóbeszéd keringett, hogy még kicsi gyerekként bukkantak rá zsoldos katonák, betört koponyával, egy a tatárok által teljesen elpusztított falu szélén.

Látva a súlyos sebet, mindenki lemondott róla, kivéve az egyik öreg zsoldost, akit úgy hívtak, hogy Tatár Bok. Ez a sokak szerint, a neve alapján tatár származású idős harcos nagyon értett a gyógyfüvekhez, és egy kis csoda folytán megmentette a kisfiút, aki magához tért az őt ért súlyos sérülésből. És nemcsak, hogy magához tért, hanem annyira megerősödött, hogy a korábbi törékeny fiúcskából hatalmas termetű férfivé nőtte ki magát. De igazából nem csak ez tette híressé 12

az Óriást, hanem az is, hogy az őt felnevelő Tatár Boktól és annak zsoldos bajtársaitól olyan harci képzettséget sajátított el, ami felnőtt korára legyőzhetetlenné tette.

Az a hír járta róla, hogy még nem vett részt vesztes csatában, és hogy nem fogja őt sem kard, sem nyíl. Azt is mondták róla, hogy a végén már csak ő maradt meg egyedül ebből a régi zsoldos csapatból.

Ez pedig igencsak kedvét szegte, mert onnantól kezdve annyira magányosnak érezte magát, hogy minden vágya az volt, hogy úgy haljon meg, mint a néhai nevelői. Valamelyik csatamezőn, harc közben, karddal a kezében. De ez vágya nem igazán akart beteljesülni, ugyanis egy olyan, hosszú évekig tartó időszak következett, amikor nem volt háború. Neki pedig a harc volt az éltető

eleme, és mivel nem igazán érezte magát jól az őt körülvevő, békére vágyó emberek között, egyik napról a másikra eltűnt. Ezt követően senki sem tudta igazán, hogy hová ment, és csak kósza pletykákat lehetett róla hallani.

Egyesek azt mondták, hogy messzi országokba szegődött el zsoldosnak. Mindig oda, ahol épp háború zajlott. Mások váltig állították, hogy a hegyekben él remeteéletet, és vadállatokkal küzd meg öldöklési vágyának kielégítésére.

De sokak szerint ő lehetett az, aki mintegy elrettentésként ott hagyta az útonállók és rablógyilkosok levágott fejeit karókba húzva az útkereszteződéseknél.

És most megint itt van! Nagy valószínűséggel azért, mert megtudta, hogy szülőföldjén újból háború tört ki. Amint a patakhoz ért, tekintete pár pillanatig a sáros-latyakos vízben hempergő harcosokra tévedt, akik hátrahagyva állataikat mohón oltották szomjukat.

Csendben figyelt, aztán egy alig észrevehető, nemtetszést kifejező fejmozdulatot követően leugrott a lováról, és a patak felső folyásához vezette, ahol a víz továbbra is kristálytisztán csörgedezett.

Aztán amikor már ott álltak a part szélénél finoman megsimogatta a gyönyörű paripa nyakát, majd hagyta, hogy igyon. Csak ezután vette elő a kulacsát, megtöltötte friss hideg vízzel, és a szájához emelte. De még mielőtt ivott volna, a keze hirtelen megállt a levegőben, mert egy közeli szekérről az otthagyott, magatehetetlen sebesültek esdeklő hangja jutott el a füléhez.

─Vizet! Vizet!

A könyörgő hangok hallatán az Óriásnak ott csengtek a fülében Tatár Bok idevonatkozó tanításai.

─ Huszonkettedik Tanítás!... És ha a csatának vége, akkor első gondod a sebesültek és magatehetetlenek ápolása legyen. Addig ne egyél, ne igyál, ne pihenj meg, míg az állatokat és a sebesülteket kellőképpen nem láttad el.

Saját tanításait Tatár Bok a Harcosok Kódexének nevezte, és nem ritkán fordult elő, hogy szó szerint beleverte azokat ifjú tanítványába a mindig kéznél levő korbáccsal. Ezzel pedig elérte, hogy egy idő után az ifjú növendék még álmából felriasztva is hibátlanul fel tudta mondani bármelyiknek a szövegét. Mert a Tatár Bok tanítványának lenni nem volt ám leányálom! Hiszen, ha a kardforgatási leckék során nem úgy mozgott vagy irányította a fegyvert, ahogy az öreg elvárta, akkor máris ott érezhette a hátán a korbácssuhintást.

És ugyanez járt, ha az íjjal, lándzsával, fejszével, tőrrel való harcmodor oktatása, vagy éppenséggel a birkózás, ökölharc, lovaglás fortélyainak tanulása során a legkisebb hibát is elkövette. De a sok verés ellenére az Óriás örökre szívébe zárta az öreg Tatár Bok emlékét. Apjaként tisztelte őt, többek között azért is, hogy neki köszönhetően vált ilyen jól képzett harcossá.

Ezért aztán most is akként cselekedett, ahogy szerinte azt az öreg elvárná. Ahelyett, hogy beleivott volna a kulacsába, lépteit a vízért könyörgő sebesült katonákat szállító szekér felé irányította.

Csak miután megitatta őket, ivott maga is, előtte azonban beleszórt a kulacsába valamilyen port, amivel fertőtlenítette. Mert bizony Tatár Bok nemcsak az öldöklés művészetére, hanem a gyógyfüvek és a különböző ásványok fertőtlenítő és gyógyító alkalmazására is megtanította őt.

Aztán saját szomját is eloltva, besétált a táborba, ahol Hetes Őrgróf szekeréhez érve, elővett a lova hátán lévő tarsolyból egy kutyabőrt.

─ Uram! Kózár Fejedelem levelét szeretném átadni.

13

Hetes Őrgróf átvette a viaszpecséttel ellátott tekercset, és miután kíséretét arra utasította, hogy az újonnan érkezettet enni-innivalóval lássák el, olvasni kezdte a levelet.

14

A levél szövege csalódást keltett benne, mert egy árva szó sem esett arról, hogy bárhonnan is segítséget kapnának. Csupán az állt benne, hogy át kell engednie a parancsnokságot az Óriásnak.

Ezt a többi nemesből álló haditanács előtt nemsokára meg is tette.

Kinevezését követően az új hadvezér első dolga az volt, hogy magához hívatta az öreg juhászt, akit a környező terep sajátosságairól faggatott ki. Az öreg készségesen elmondta neki, miképpen helyezkednek el a környék dombjai, hegyei, hol vannak a mocsarak és halastavak, honnan kezdődik a szurdok, meddig tart az erdő, és merre folyik a patak. Miután megrajzolta magának a környék részletes térképet, az Óriás megköszönte az öregnek a segítséget, aztán szólt a többieknek, hogy most elvonul, és ameddig nem jön vissza, ne zavarják. Ezután elvonult a Medve Szikla tövébe, ahol egymagában nekilátott a következő csata stratégiájának kidolgozására.

Azzal már most az elején tisztában volt, hogy túl kevés embere maradt ahhoz, hogy simán odaálljon a létszámában jóval nagyobb tatár sereg elé.

Itt valami több kellett ahhoz, hogy megfordíthassa ezt a kilátástalan helyzetet.

Azonban akármennyire is erőltette az elméjét, képtelen volt kieszelni bármi olyat, ami a legcsekélyebb mértékben is növelte volna esélyeiket.

Ezért aztán jobb híján, elkezdte ismételgetni magában a Harcosok Kódexét, miközben tekintete hol az enyhe szél által hordozott sűrű ködfoszlányokra, hol pedig az öreg juhász segítségével lerajzolt térképre tévedt.

És csak sorolta egymás után a rengeteg tanítást. Kezdte az elejétől a végéig, majd fordítva, és csak ismételgette őket a végtelenségig, hogy aztán egyszer csak felugorjon. Tette ezt, mert amint az egyik parancsot mormogta magában, tekintete a térképre tévedt.

─ És ha a természeti, domborzati, helyrajzi adottságait egy helynek, helységnek, vagy vidéknek a harcban a magad javára fordíthatod, akkor ne habozz ezeket kihasználni.

Igy szólt a parancs, és bizony, ha ennyi halastó van errefelé, akkor talán mégis létezik olyan megoldás, amely a tatárok létszámfölénye ellenére kecsegtethet a győzelem esélyével.

-Hol van az öreg juhász? Hívjátok vissza! - ezt kiáltotta az Óriás, majd újból kezébe vette a térképet.

II. fejezet: A szenvedély ára

A Magasságos Cságátáj kán arcán a kétségbeesés jelei mutatkoztak.

Előszőr is kiderült, hogy nem igazi hús-vér emberek, hanem egy száraz gallyakkal meg fűvel kibélelt, emberi ruhákba öltöztetett karómező várt a seregére ott a magaslaton.

Csupán a két szélén várakozó lovasok voltak elő emberek, azonban azok már az elején elvágtattak a közeli szurdok felső és alsó szélei felé.

Mindez önmagában nem jelentett volna komolyabb gondot, azonban ez a semmiből rájuk törő

árvíz pillanatok alatt átírta az addig biztosra vehető győzelmi esélyeiket.

A hömpölygő áradat iszonyú gyorsasággal ellepte a völgyet, arra kényszerítve a teljes seregét, hogy fejvesztve rohanjon a magaslatra, ahol aztán megdöbbenve szembesültek az azt körbevevő mély szurdokkal.

És aztán amikor a hitetlenek rájuk támadtak azon a földnyelven, amely az egyetlen kijáratként szolgált volna víz és a szurdok szorításából, mindjárt világossá vált, hogy háromszoros létszámfölényük most pont a legyőzésüknek lett a kulcsa.

Mert az egyre emelkedő vízszint annyira összezsúfolta a hatalmas tatár sereget, hogy annak nagy része nem a harci cselekményekkel foglalatoskodott, hanem azzal, hogy ne gyarapítsa azoknak a számát, akik lovastól belezuhantak a mély szurdokba.

……………………………………………………………………………………

Az Óriás elégedetten vette tudomásul, hogy a csel sikerült, mert mire a tatárok rájöttek, hogy egy karókból álló mezőt támadtak meg, az emberei felhúzták a közeli halastavak zsilipjeit, szabadjára engedve azoknak töméntelen vízmennyiségét.

15

Az ár pedig tette a dolgát, és felkergette a tatárokat a magaslatra, ahol aztán kétfelé válva kénytelenek voltak megindulni a szurdok két vége felé, mert ahhoz túl sokan voltak, hogy elférjenek anélkül, hogy jó részük bele ne zuhanjon a gyilkos mélységbe.

Egyetlen kis szűk földnyelv maradt a szurdok és a vízzel elborított völgy között, de azon Hetes Őrgróf serege támadt rájuk, mely pont az alacsonyabb létszáma miatt sikerrel tudott kibontakozni az egymást agyontaposó tatárokkal szemben.

Az ellenkező irányba induló tatár sereg üldözőbe vette a karó mező mellől elvágtató, és az Óriás által vezetett lovas sereget, mely a szurdok másik vége felé tartott, ahol csak annyi dolguk maradt, hogy átkeljenek az oda épített hídon. Aztán ha átértek a szurdok másik oldalára, a híd lebontását követően, meg kellett védeni azt a gátat, amelyet emberei egy hét kemény megfeszített munkával emeltek, azzal acéllal, hogy a völgyet elárasztó ár ne meneküljön el a hasadékon keresztül.

Ez pedig könnyű feladatnak számított, egyrészt azért, mert a szurdok másik végéből Hetes Őrgróf serege még jobban összepréseli az amúgy is zsúfolt tatár sereget. Másrészt, a másik oldalról a nyilasok leterítik azokat, akik esetleg nekilátnának a gát lebontásának, meg azokat is akik át akarnak úsztatni a mély vízen.

A híd láttán az Óriás arcán egy elégedettséget jelző mosoly jelent meg és már majdnem rá is léptette lovát a gerendákból tákolt faszerkezetre, amikor egy furcsa, hirtelen felismerés hatására megtorpant. Tulajdonképpen az bántotta, hogyha ő most átrohan a hídon, akkor aligha lesz alkalma arra, hogy személyesen is összecsapjon az ellenséggel. Nem, ezt nem tehette!

Pár tatárt szemtől-szemben lévő harcban fog megölni, és majd csak azután fog átlovagolni a szurdok másik oldalára. Igen! Ez lesz!

Annak a gondolata, hogy nemsokára ölhet, teljesen euforikus érzést váltott ki benne, hogy aztán a szeme felvillanjon, és teleszívja tüdejét a nyírkos késő őszi levegővel.

─ Idefigyeljetek! Én nem fogok csak úgy, gyáva módon átmenekülni a másik oldalra. Tudom, hogy át kell mennünk, de előtte még ki szeretném ontani néhány tatárnak a vérét. Aki akarja, átmehet már most a hídon. Azonban aki igazi harcosnak tartja magát, az velem marad, és csak azután megyünk át, ha párat leterítettünk közülük.

A harcosok először értetlenül fogadták vezérük szavait, de aztán hamarosan áthatotta őket is a lelkesedés. A következő pillanatban már mindannyian kórusban kiabálva kezdték el éltetni az Óriást.

─ Igazad van, Óriás! Itt maradunk veled! Halál az ellenségre! Éljen a mi dicsőséges vezérünk! Éljen az Óriás!

Sokáig azonban nem ujjonghattak, mert az ellenség már közel volt. Gyorsan felsorakoztak, és kivont karddal, elszántan várták a tatárokat.

Elsőként egyre jobban felerősödő harci kiáltások és lópaták dobogása hallatszott. Aztán amikor megpillantotta az első tatár lovasokat az orrcimpái kitágultak, és megsarkantyúzta a lovát.

─ Hajrá Vulkán!

A hűséges paripa pedig szép nyugodt ügető tempóban megindult előre, mint azt tette számtalanszor, abban a sok csatában, amelyekben gazdája oldalán részt vett.

Az Óriás nem szerette a hosszú európai kardokat, inkább a keleti típusú, rövidebb szablyákat részesítette előnyben. Mindezt annak okán, hogy ezeknek jobban hasznát vehette a közeli összecsapásokban, ugyanis imádta a közelharcot, ahol a könyökrészi páncélzatához illesztett tüskéket és a pajzsát is bevethette. Pontosan úgy, ahogy azt az öreg Tatár Bok annak idején megtanította neki.

Aztán máris összecsapott az első odaérkező tatár lovassal, tökéletesen megválasztva annak kardsuhintása elől való elhajlás mértékét és szögét.

De ez csak a kezdet volt, mert akkor az ő mesteri módon kivitelezett ellencsapása következett.

melynek során szablyájának hegyes végével hajszálpontosan keresztülvágta a tatár ádámcsutkáját.

A következő ellenfél támadását a kardjával védte, amit hihetetlen gyorsasággal követett a pajzsával kivitelezett halántékra mért ütése. Ennek erejét egy hatalmas reccsenés jelezte, hogy aztán a betört koponyájú tatár lovas egy fájdalmas felkiáltást követően, erőtlenül zuhanjon le a lováról.

16

Ami az Óriást illette, ő magába szívta a mellvértjére fröccsenő friss vér illatát, aminek hatására az öldöklési vággyal keveredő kellemes révület járta át a testét. Aztán egy vad ordítást követően lecsapott a következő ellenfeleire, ami azt eredményezte, hogy pillanatok alatt hullák sokasága feküdt körülötte a földön.

A következő percekben, repülő kézfejeket, átmetszett torkokat, spriccelő vért, reccsenő

betört arccsontokat, és a fájdalomtól a sárban vonagló tatárokat lehetett kivenni a serényen vagdalkozó, hatalmas termetű lovas közelében.

……………………………………………………………………………………

A harcos térdre esve és lehajtott fejjel jelentette a csata állását.

─ Magasságos Kán, embereink utolérték a Dühöngőt. Nehezen bírunk vele.

─ Látni akarom! Vigyetek a közelébe!

Cságátáj kán egy határozott kézmozdulattal leintette a körülötte állókat, akik azon voltak, hogy lebeszéljék erről a veszélyes kívánságáról.

Most, hogy már a több jelentés is megerősítette, hogy hatalmas serege reménytelen helyzetbe került, nagyon is kíváncsi volt arra az emberre, aki ravaszságával képes volt becsapni őt.

Felállt a trónjáról, és intett testőreinek, hogy azonnal vezessék abba az irányba, ahol a tatárok által Dühöngőnek nevezett Óriás küzdött. Aztán nemsokára saját szemével is láthatta azt az embert, akiről annyit hallott már. Azt a Dühöngőt, aki korábbi annyi tatár vitézt megölt, és nagy eséllyel most az ő végzetét is jelentheti.

Pár percig figyelte ezt a hatalmas termetű, kiválóan képzett ellenséget, miközben tisztelettel keveredő düh tört elő lelkének legmélyéből.

De aztán összeszedte magát, és miután kellő távolságba visszavonult, magához rendelte legjobb nyilasait.

─ Nyilazzátok le a Dühöngőt! ─ kiáltotta nekik, de amazok csak a fejüket rázták.

─ Magasságos Kán, az lehetetlen! Csupa páncél fedi a testét. De nemcsak őt, hanem a lovát is.

Tehetetlen dühében Cságátáj belerúgott az egyik panaszkodó íjász katonába, majd visszasüppedt a harci szekerén lévő trónjába.

A fejét a kezei közé temetve megpróbált valamit kitalálni, ami még ha a legcsekélyebb mértékben is, de javíthatna a kétségbeesett helyzetükön. De nem sokáig maradt így, mert a következő pillanatban máris támadt egy ötlete.

─ Katonák! Aki ártalmatlanná teszi a Dühöngőt, az kérhet bármit tőlem. Ígérem, hogy kívánsága teljesülni fog, még akkor is, ha én nem kerülök ki élve innen.

De a máskor remekelő íjászok most csak a vállukat vonogatták, és fejüket rázták, ezzel mintegy jelezve, hogy ez a mai a Dühöngő napja.

Cságátáj kétségbeesetten nézett körül, és már minden reményét elveszítette, amikor egy ismerős hang ütötte meg fülét.

─ Magasságos Kán! Én megpróbálnám leteríteni őt, amennyiben harcosaid segítenének közel kerülni hozzá.

Ghiráj volt az, az öreg udvari rabszolga. Valaha, fiatal korában elismert íjász, de most már csak egy öregembernek számított a fiatalok szemében.

A Kán hálás tekintettel mérte végig az eléje lépő, kora ellenére még mindig egész fürgén mozgó, inas, vékony, alacsony termetű öreget. Elsőre le akarta beszélni erről a vakmerő tervéről, de amikor észrevette annak elszánt tekintetét, megváltoztatta szándékát.

─ Jól van Ghiráj! És mondd, mit kérsz cserébe?

Az öreg a Kán elé lépett, majd térdre borult, de az megparancsolta neki, hogy álljon fel, mintegy jelét mutatva a bátor aggastyán iránt érzett tiszteletének.

─ Magasságos Kán! Amennyiben sikerül leterítenem ezt a fenevadat, akkor azt kérném, hogy jómagam, és teljes családom, azaz feleségem és két fiam is fel legyünk szabadítva. Emellett azt is kérem, hogy mindegyikük kapjon fejenként száz lovat, meg az ezek eltartásához elegendő legelőt és szolgákat.

17

Miközben az öreg szavait hallgatta, Cságátáj igenlően bólogatott. Aztán amikor az öreg befejezte mondandóját, annak érdekében, hogy szavai nagyobb nyomatékot kapjanak, felállt a trónjáról.

─ Megadom Ghiráj! Mindenki hallotta! Amennyiben Ghiráj ártalmatlanná teszi a Dühöngőt, őt és családjának mindhárom tagját felszabadítom. Emellett mindegyiküknek száz ló, illetve ezek fenntartásához elegendő legelő jár, természetesen a megfelelő szolganéppel.

A körben álló vezérek fejükkel bólintva jelezték, hogy parancsát tudomásul vették.

Ám Ghiráj még mindig ott állt mozdulatlanul a trónus előtt.

─ Mit akarsz még, öreg? Mire vársz?

Ghiráj tudta, hogy nem sok ideje van, ezért azonnal előrukkolt mondanivalójával.

─ Magasságos Kán, még volna egy kérésem.

Cságátáj az öreg válaszát hallva, összevonta az amúgy is résnyi szemeit.

─ Mi volna az, Ghiráj? Halljam!

─ Magasságos Kán! Utolsó kérésem az lenne, hogy amennyiben sikeresen teljesítem parancsodat, akkor adassék hozzá feleségül a lányod Ozáthoz, a legidősebb fiamhoz.

A Kán dühösen ugrott fel, miközben a körülötte állók kirántottak kardjukat.

Még, hogy mit nem merészel ez a porszem! Mindannyian megindultak az öreg irányába, és máris emelték kardjukat, hogy lesújtsanak rá, de az utolsó pillanatban Cságátáj megállította őket.

─ Megálljatok! Jól van Ghiráj! A szavamat adom, hogy amennyiben leteríted a Dühöngőt, akkor hozzáadom feleségül a lányomat a nagyobbik fiadhoz. És most indulj! Tedd a dolgod!

Szavait követően Cságátáj visszasüppedt a trónjába, majd intett, hogy vigyék el onnan egy biztonságosabb helyre.

Kíséretéből csak az egyik főúr maradt hátra, akinek az volt a feladata, hogy meghallgassa, miképpen szeretné az öreg rabszolga véghez vinni a tervét. És persze azért is felelős volt, hogy Ghirájnak mindent a rendelkezésére bocsájtson a siker érdekében.

─ Ismerem a hitetlenek páncélzatát, és azt hiszem a Dühöngőéhez hasonlót is láttam már párszor.

Valóban nehéz őt eltalálni nyíllal, de ha a közvetlen közelébe kerülhetnék, akkor a hónaljánál van egy kis rész, amely fedetlen. Éppen ezért azt kérem, hogy három jól képzett harcos vegyen körbe, és vezessenek a közelébe. Csak így van rá esélyem, hogy eltaláljam őt.

A főúr számára mindjárt világossá vált, hogy Ghiráj aligha fogja élve megúszni ezt az egészet. Ezért aztán annak ellenére, hogy ezt a tervet nem igazán találta célravezetőnek, mégis tiszteletteljes hangon szólította meg az öreg rabszolgát.

─ Jó öreg Ghiráj. Bátor vagy és elszánt. De attól, hogy eltalálod a hónalját, még nem fog meghalni.

A főúr kétkedő szavait hallva Ghiráj arcán ravasz mosoly jelent meg. Válasz helyett leült a fűbe, és tarsolyából egy kis szelencét vett elő, felnyitotta a fedelét, majd a három nyílvessző hegyét belemártotta a benne lévő krémes anyagba. Aztán amikor mindezzel megvolt, a három nyílvesszőt az ég felé emelte, mintegy áldást kérve rájuk.

─ Ez a méreg, amelybe belemártottam a nyílvesszőimet, képes akár egy medvét is leteríteni. Csak segítsetek, hogy közel kerülhessek a Dühöngőhöz, aztán én megteszek minden tőlem telhetőt, hogy eltaláljam a hónaljánál.

A főúr nem szólt többet, hanem kijelölte azt a három tapasztalt harcost, akiknek aztán kiadta a parancsot, hogy a Dühöngő közelébe vezessék az öreget. Ami Ghirájt illette, ő csupán a méregbe mártott három nyílvesszőt helyezte a tegezébe, és az íját vette magához. Amikor felajánlották neki, egy határozott kézmozdulattal elutasította a felnyergelt lovat, és a következő

pillanatban máris ott állt az őt körülvevő lovas harcosok között

─ Rajta! Menjünk! ─ kiáltotta az öreg rabszolga, aztán a különös alakzat megindult a Dühöngő

irányába.

…………………………………………………………………………………

Miután úgy érezte, hogy most már elég tatárt sikerült lemészárolnia, az Óriás szólt az embereinek, hogy szép lassan megkezdhetik a hídon való átkelést. Ő maga utolsóként hátrált, miközben az egyik tatár lovasnak az arcából szelt le egy darabot, majd a következőnek a gyomrát hasította fel.

18

Pár pillanatig élvezettel nézte, amint áldozata a földön vergődve megpróbálja visszatolni hasüregébe a kifolyó beleit, aztán rántott egyet lova gyeplőjén, azzal a céllal, hogy meginduljon a híd felé. Az utolsó pillanatban azonban mégis visszafordult az ellenség felé, mert szeme sarkából egy szokatlan manőver kibontakozását vette észre.