Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2025

Bevezetés

A negyven nap útján (1929)

Egyedül a sivatagban (1932)

Kufra (1932)

Zarzura (1932-1933)

Menekülők

Regenfeld

Vaddan (1934)

Őskori sziklaképek

A képen kültéri, jármű, kerék, Szárazföldi jármű látható Előfordulhat, hogy az AI által létrehozott tartalom helytelen.

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Almásy László

AZ ISMERETLEN SZAHARA

BUDAÖRS, 2025

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-225-2 EPUB
ISBN 978-963-678-226-9 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2025

első kiadás: 1934
az elektronikus változat az 1934. évi
első kiadás alapján készült

a borító a szerző fényképfelvétele
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

Bevezetés

Ismeretlen földrészek, járatlan területek, a lét új lehetőségei és a természet új csodái... ezek felé irányul az örökké törekvő emberiség legősibb vágya.

Korunk lázas tevékenységgé fokozta ezt a legemberibb törekvést, de mintha fejlődésünknek olyan korszakába értünk volna, amelyben a megismerés vágyát a türelmetlenség vezérelné. A mai ember egy időben kívánja feltárni évezredek óta feledésbe ment eredetének titkát és jövő fejlődésének lehetőségeit. Segítségül veszi korának minden technikai alkotását, hogy leszállhasson ismeretlen mélységekbe és felemelkedhessen oly magasságokba, ahonnan áttekintést nyerhet eddigi kötöttségén.

De mialatt szűkül a kör az ismeretlen földrészek körül, amint egyre csökken új területek feltárásának lehetősége, azalatt mintha elfakulna a tudományos munka érdeme az új kor új beállítása mellett; már nem az elért eredmény számít, hanem a rekord, nem a megismerésért folyik a munka, hanem a szenzációért.

Sarkkutatók, a legmagasabb bércek megmászói, óceánok leküzdői, őserdők és sivatagok feltárói, egymással versengve, egymást túlhaladva küzdenek azért, amit a felfedezés és megismerés legnagyobb jutalmának tartanak - az elsőségért!

A régiek pedig, az igazi úttörők joggal fordulnak el azoktól, akik csak az elsőségben látják az eredményt, csak a szenzációban keresik a kielégülést.

Magam is ismeretlen földrészeket jártam, úttörő és felfedező munkára vállalkoztam a legtitokzatosabb kontinensen, Afrikában, Es gyakran hallottam én is a régiek szomorú szemrehányását: - Ti modern gépemberek alacsonyítottátok le a tudományos kutatómunkát rekord és szenzációvadászattá, ti fosztottátok meg Afrikát romantikájától!

Magam is automobilista és repülő vagyok, gépkocsikkal és repülőgéppel hatoltam be Afrika legtitokzatosabb területébe, amely még a legmodernebb térképen is mint „fehér folt” szerepelt. De most, amikor beszámolok felderítő munkámról és elmondom az ismeretlen Afrikában töltött évek egyik-másik élményét, azzal a nyugodt meggyőződéssel teszem, hogy a szemrehányást nem kell magamra vonatkoztatnom.

Sohasem törekedtem rekordokra, sohasem kerestem az elsőséget, amelyet kitűzött célom mégis magával hozott. Afrika romantikájának varázsa pedig bőségesen jutalmazta minden utamat, mert sohasem hajtottam célkitűzésemet a szenzáció szolgálatába!

Annak a nagy automobilgyárnak a megbízásából kerültem Afrikába, amelyben éveken át dolgoztam. Az automobil fellendülésével nyilvánvalóvá lett, hogy a „sötét földrész” hamarosan felvevőképes piaccá fog válni. Gyáram kiküldött, hogy tanulmányozzam az üzleti lehetőségeket és az afrikai viszonyoknak megfelelő műszaki követelményeket.

Először 1926 telén léptem Afrika partjára Egyiptomban. Nagy túrakocsimmal végigjártam a Nílus völgyét Asszuánig, majd a núbiai sivatag homokjával megküzdve eljutottam Szudán fővárosáig Kartúmig. Onnan a Kék Nílus mentén, majd annak egyik mellékfolyóját követve behatoltam Szudán egyik vaddús területébe és ezzel az utazással oly utat tettem meg, amelyet még egyetlen gépkocsi sem járt be saját tengelyén.[1]

A következő esztendőben rendezték Kairóban az első nemzetközi automobilkiállítást. Ezen már több kocsival képviseltem gyáramat és magammal hoztam néhány kísérleti gépet. Már akkor is főképpen a sivatagterep érdekelt.

Kora hajnalban a sivatag szélén fekvő Mena-Uouse szállodánál gyülekeztünk. Néhány szenvedélyes automobilista, mérnökök, technikusok, a „sivatagjárók”, vagy ahogyan mások mondták, a „sivatagbolondok”. A francia Leblanc mérnök, aki az előző esztendőben különleges hat kerekű gépeivel Teheránban járt, és én, szudáni utam tapasztalataival, voltunk a kezdeményezők. Először a hatkerekűeket nyúztuk leírhatatlan próbákkal. Nincs az a hullámvasút, amely oly merész pályát követne, mint amilyeneket kikerestünk. Hamarosan begyakoroltuk a homokdűnék lankás oldalán való fölrohanást, és rájöttünk arra, hogy a gerincen hirtelen keresztbe kell rántani a kocsit, hogy a meredek lejtőn leszakadó homoklavina tetején zuhanjon le a túlsó völgybe. Nemsokára szépen jövedelmező utasszállításra rendezkedtünk be, ezt a hatóság azonban hamarosan megtiltotta.

Megtörtént ugyanis, hogy a mérnök egyik hölgyutasa - a megállapíthatatlan korú, világutazó amerikai missek egyike - valamelyik mesterprodukció alatt, amelyet épp ő rendelt meg nagy rábeszéléssel, ijedtében kiugrott a robogó kocsiból, én pedig, egy különösen bravúros zökkenőnél „elvesztettem” egyik utasomat, és a többiek csak akkor mertek szólni, amikor már befejeztem szórakoztatásukat, amelyet aztán egy nem egészen józan műrepülő produkciójához hasonlítottak. Szerencsére a puha homokban senkinek sem lett baja, és mi a magas hatóság tilalmát inkább kenyéririgységnek minősítettük.

De ezalatt megtanultam a sivatagban vezetni. Lassankint már a kis túrakocsival is bemerészkedtem a homokbuckák közé, míg végre egy szép hajnalon, egy beduin vezető kíséretében nekivágtam a nagy piramisoktól - iránytű után - Baharia oázisnak.

Csak fejcsóválva gondolok vissza akkori tapasztalatlanságomra. Egyetlen kocsival, anélkül, hogy valakinek csak szóltam volna, egy 10 literes vizeskannával, élelmiszer nélkül indultam neki a járatlan 350 km-es sivatagszakasznak. Derék vezetőm még csak nem is sejtette, hogy egy automobil el is tud akadni, és máig sem értem, hogy hogyan vergődtem át a líbiai sivatag egyik legfélelmetesebb dűne-láncán, a hírhedt Abu Moharigon, gyönge és aránylag nehéz kocsimmal. De felejthetetlenül jólesett a nyomorult oázislakók álmélkodó fogadtatása, a sejk házában közös nagy réztányérból elfogyasztott ünnepi birka és másnap társaim és konkurenseim arca, amellyel a közömbösen odavetett válaszomat fogadták:

- Hogy hol voltam? Hát csak megnéztem Bahariát!

Ma - tán az akkori nyomomon - kijelölt útvonalon járnak a datolyakereskedők teherautói ebbe a világtól elszigetelt oázisba!

Az autós kísérletek után ismét Szudán vadászterületeit kerestem fel és megint bőven nyílt alkalmam Afrika varázsának megismerésére. Most már magam vezettem vadászkaravánunkat és már. nem voltam kénytelen civakodó feketéink között magyar versek elszavalásával tenni igazságot. Kezdtem megtanulni az arab nyelvet.

A következő télen egy ismerősöm megbízott, hogy a Fehér Níluson szervezzek és vezessek számára vadászexpedíciót. Egy évvel rá, 1929-ben pedig ismét a gyár küldött újabb nagyszabású kísérleti útra két kocsival.

Mombasa kikötőjében hajóztam ki az autókat, mert nem tartottam érdemesnek, hogy Fokföldről induljak. Onnan akkor már kiépített országút vezetett Rhodesián[2] át Kenya fővárosáig Nairobiig, ez a szakasz tehát nem lett volna tűzpróba a kocsik számára. Bekalandoztuk Kenyát és Tanganyika[3] egy részét, vadásztunk, filmeztünk és szorgalmasan küldtem a gyár igazgatóságának a műszaki jelentéseket. Bozótos hegyvidéken, füves sztyeppéken, folyómedreken keresztül és mocsarakon át vezettem az expedíciót észak felé. Tudtam, hogy két nagy akadállyal kell majd megküzdenem, Uganda határán túl a Dél-Szudán mocsárterületével, a félelmes Suddal, amelyen még sohasem hatolt át gépkocsi, és majd fent Észak-Szudánban a Líbiai-sivataggal, amelynek átszelése már akkor határozott szándékom volt.

Sokat mesélhetnék erről a felejthetetlen expedícióról, annak minden bajáról és sikeréről. Az orrszarvúról, amelyik betörte kocsim oldalát, az elsodort hídról, amelyet úszva kellett újraépítenem 39 fokos lázzal. Kalandunkról a zendülő Nuer négerekkel, akik fogságba ejtettek, ebből végül úgy szabadultam, hogy megajándékoztam őket a «szaporaság nagy varázsával!» Ez a «Kudzsur» pedig nem állt másból, mint hogy rábírtam őket, hogy körbe összefogódzzanak és az egyik szélsőnek kezébe nyomtam a motor egyik gyújtó kábelját, a másikat pedig ráültettem a sárhányóra. Addig verettem őket a magasfeszültségű árammal, amíg biztos voltam, hogy kereket oldhatunk anélkül, hogy elgémberedett tagjaikkal fegyvereik után nyúlhatnak.

De megtanultam azt is, hogy hogyan kell nehéz javításokat eszközölni minden segédeszköz nélkül és Kartúm városában még ma is emlékeznek arra, hogy néhány napig nem működött a városi vízvezeték, mert az egyik főcső végéből új hátsótengelyt kellett esztergálnom egyik kocsimhoz.

Akkor vágtam neki először a Líbiai Szahara egyik ismeretlen szakaszának, a legendás Negyven nap útjának és tán akkor ejtett véglegesen rabjává a sivatag.

Ismét egy évvel később, 1930-ban - hosszabb szudáni vadászexpedíció után - megint a Líbiai-sivatagban voltam. A szudáni kormány részéről felkértek, hogy próbáljak ki különböző típusú automobilokat egy bizonyos sivatagszakaszon, amelyen rendszeres járatokat terveztek. A próbák nem sikerültek, a kocsik nem váltak be, de ez csak megerősítette bennem az ismeretlen sivatag felkutatásának és legyőzésének a vágyát. Most már komolyan nekiláttam a sivatag tanulmányozásának. Már nem az érdekelt, hogy vajon a gépet keresztül tudom-e majd vinni ott azon a hegyláncon, hanem az, hogy vajon mi fekszik mögötte? Megismertem lassankint a sivatagi terep sajátságait, már nem az a gondolat vezérelt, hogy csak el ne akadjak, és már nem kötötte le annyira figyelmemet gépem teljesítőképessége.

A gyártól meg kellett válnom az általános nagy leépítés idején. Terveim és rajzaim - annyi lelkiismeretes kísérlet eredménye - már nem kerülhettek kivitelezésre, de szinte öntudatlanul ráeszméltem, hogy az évek során egy szakmámmal összefüggő új foglalkozásba tanultam bele. Így lettem gépészből geográfus!

Lassan megismerkedtem a sivatag problémáival. Tévednek, akik a sivatagban nem látnak egyebet végtelen homok- és sziklaterületnél. Nem adatik meg az embernek azonnal, hogy észrevegye azokat a titokzatos fonalakat, amelyek a halál birodalmát átszövik. Ahogy a szem csak lassankint szokj a meg a homokfelület különbségeinek felismerését, a sivatag vándora is csak lassankint ismeri fel bolyongásainak céljait.

Számtalan tudományos probléma merült fel előttem. A homokdűnék képződése, a deszikkáció - az állandó ki-száradás - végzetszerű előhaladása; geológiai problémák, amelyeket csak szorgalmas gyűjtés oldhat meg és archeológiái kérdések, amelyekre a választ Egyiptom régészei a sivatagból várják. Különösen hangzik, de tény, hogy még a botanikusokra is sok munka vár a sivatagban és még állattani megfigyelésekre is érdekes alkalom nyílik ott, ahol alig van állati élet.

Mindenekelőtt azonban ott volt a nagy kiáltó kérdés: milyen a Szahara belseje, mit rejteget magában az az óriási fehér folt, amelyre a térképen nagy betűkkel csak az van rányomtatva: Líbiai-sivatag?

A Szahara egész Észak-Afrika területét foglalja magában. Általában három részre osztjuk. Nyugati harmada Marokkó az Atlasz-hegységgel, középső része Algír és Tunisz, keleti harmada Líbia. Az első kettő aránylag ismertté vált az utolsó évszázadban, a Líbiai-sivatag fehér folt maradt a térképeken, csak egy-két vakmerő kutató útvonala szelte át. Ennek az oka pedig a Líbiai-sivatag kérlelhetetlen sivársága volt.

A Nyugati- és Közép-Szaharában számos oázis, időközönként esők, bár ritka, de nagy területeket borító növényzet, lehetővé tették, legalábbis a nomádoknak, hogy keresztül-kasul járják. Ott alig van oly terület, oly távolság, amely meghaladná a sivatag hajójának a tevének teljesítőképességét.

Líbiában azonban sokkal rosszabbul ál! a dolog. A kevés lakott oázison kívül, amelyek aránylag közel fekszenek a Nílus völgyéhez vagy a Földközi-tengerpartjához, alig egynéhány ponton található víz a sivatag belsejében. Ezek is többszáz kilométernyi távolságra fekszenek egymástól, úgyhogy még a sivatag fiai, a beduinok sem vághatnak neki egykönnyen a sivár homok- és sziklatengernek.

Egyik-másik oázis fekvéséből arra lehetett ugyan következtetni, hogy a földalatti vízréteg tán másutt is eléri a felszínt, hogy a Líbiai-sivatag belsejében itt is, ott is lehetnek vegetációs foltok, de az óriási távolságok szinte lehetetlenné tették a kutatást. Csak az utolsó évtizedek technikai vívmányai deríthettek fényt Líbia titkaira.

Amikor kutatómunkámat elkezdtem, még számtalan rejtély előtt állottunk. Az egyiptomi oázislakók legendái hihetetleneknek hangzottak. A sivatag szélén portyázó határőr tiszt megmosolyogta a beduinok babonás suttogásait, ha elrejtett városokról, tejjel-mézzel folyó területekről beszéltek, amelyek állítólag a járhatatlan sivatag belsejében fekszenek. De azért mégis összeráncolta homlokát, amikor kitartó hátastevéjén messze kint járva az élettelen ürességben, oly friss tevenyomra bukkant, amely a sehol felől jött és a sehová felé vezetett. Néha, első kalandozásaim alatt én is találkoztam tevelovasokkal, akik a gépkocsi láttára arcukat eltakarták és sebesebb ügetésre ösztökélték hátasállatukat.

- Hadd őket uram, - mondotta beduin vezetőin - a sivatagnak vannak útjai, amelyeket nem mindenki járhat.

Idővel megértettem azoknak a férfiaknak a beszédét, akiknek szeméből a végtelen homoktenger fennkölt nyugalma sugárzik. Este a tábortüzek mellett felfigyeltem azokra a mesékre, amelyek a sivatag titkairól szólnak. Es minden mese, minden elbeszélés ismét csak kiszólított abba a végtelen szűz területbe, ahol a gép acélos dala egybeolvad a szél zúgásával, a homokdűnék rejtélyes sóhajával.

Most, amikor a térképen magam előtt látom azokat a vonalakat, amelyeket én rajzolhattam a fehér mezőbe, úgy érzem, hogy kerékcsapáim mégsem szentségtelenítették meg az érintetlen talajt, hogy nem követtem el erőszakot azoknak a titkoknak fellebbentésével, amelyeket évezredek őriztek.

Sok tanulás, megfeszített munka és sok csalódás, nélkülözés kísért az utolsó esztendőkben. A megkezdett felderítő munka nem engedett nyugodni. Zarzura, az elveszett titokzatos oázis, Kambüszész király eltűnt hadserege, az ősegyiptomiak bevándorlásának nyomai, tán mind megannyi legenda lehetett. De ott voltak a reálisabb problémák, a nagy dűnetenger ismeretlen határai, a sivatag szívében fekvő hegységek, az ősi karavánutak és az elérhetetlen Kufra-oázis. Csupa kérdés, amely megoldásra várt.

Aztán egy este, amint holtra fáradta n leheveredtem a homokba ásott nyugvóhelyemre és az izzó távolságokba erőltetett szemeimet megpihentettem a sivatagi égbolt tiszta csillagfényén, feltámadt bennem a vágy, hogy e helyett a kínos bolyongás helyett, amely csak keskeny sávok áttekintéséhez köt, felemelkedhessek a magasba, hogy onnan nyerjek korlátlan áttekintést az utamat álló akadályok felett.

Elhatároztam, hogy kutatómunkámhoz segítségül veszem a repülőgépet. Akikkel terveimet közöltem, megmosolyogtak és ezek voltak még a legkíméletesebbek. Tervezgetéssel, számításokkal, minden eshetőség megfontolásával múltak a napok. Tudtam, hogy segítségre nem igen számíthatok, a magamét kellett latba vetnem, idegenekkel szövetkeznem. Végre 1931 nyarán minden elő volt készítve. Egy angol autós expedíció, amely Kairóból Fokföldre indult, vállalkozott, hogy - költségemre - kitér útjából és néhány hétre elkíséri repülőgépemet a sivatag belseje felé. Egy hazai lap támogatott, egy lelkes barát, gróf Zichy Nándor velem repült.

Aztán közbelépett a balszerencse és magam előtt látom az idő pergő filmképén, amint ott állottunk szárnyszegett gépmadaram mellett és tán nem is örültünk igazán, csodával határos sértetlenségünknek, mert arra gondoltunk, hogy tervünk megsemmisült. De a film tovább pereg. Nappalok és éjszakák íróasztalom mellett, levelezés és memorandumok kidolgozása és sok csalatkozás, sok visszautasítás, közülük az itthoniak rideg hangja esett tán legrosszabbul.

Végre ismét startra készen állott a kis ezüstszárnyú gép. Egy fiatal angol sportember, Sir Robert Clayton East társult vállalkozásomba és 1932 májusának első napján a diadalmas ezüstszárnyak alatt feltárult az elveszett oázis évszázados titka!

Kairóba visszatérve magához hivatott a Líbiai-sivatag legnagyobb kutatója, Kemal Ed-Din egyiptomi herceg és áttekintve addigi munkámat, felajánlotta, hogy szolgálatába lépjek a még ismeretlen területek feltárására.

De az elismerésnek és sikernek tetőpontján ismét csak kegyetlen csapás ért. Bőkezű tudós megbízóm hirtelen meghalt és rövid időre rá követte fiatal angol társam is. Ismét magamra voltam hagyatva, megkezdett munkám eredményét mások igyekeztek kiaknázni.

Már nem is akarok az újabb nehézségek keserves leküzdésére gondolni, de 1933 kora tavaszán végre mégis útban voltam lelkes társakkal, közéjük most egy honfitársamat dr. Kádár Lászlót is számíthattam. Három és fél hónapig bolyongtunk a sivatagban és munkánk ismét eredménnyel járt. Felkutattam a repülőgépből felfedezett oázist és megtaláltam annak mellékvölgyeit. Nagy, addig ismeretlen területet térképeztünk és gazdag gyűjteményekkel tértünk vissza.

De kutatómunkám legszebb eredménye talán azoknak a történelemelőtti barlangfestményeknek a felfedezése volt, amelyeket a sivatag szívében az Uveinat-hegység egyik forrása felett találtam. A Líbiai-sivatagban már régebben mások is találtak ilyen ősi sziklavéséseket, sőt Kemal Ed-Din herceg, Uveinat egyik völgyében néhány festett képet is talált, de mostani felfedezésem messze túlhaladta mindazt, amit a régészek eddig ismertek és vetekedett a spanyolországi híres barlangfestményekkel.

Felfedezésemnek híre végigröppent a világsajtón és a nyár folyamán hozzám fordult egy német tanár azzal a kéréssel, hogy vezessem el a történelemelőtti lelőhelyekhez, hogy azokat tanulmányozhassa. Készséggel tettem eleget a tanár kérésének, hisz úgy tudtam, hogy Németország egyik jeles régésze. Szeptember havában ismét útnak indultam kis sivatag járó automobiljaimmal és két és fél hónap alatt végigvezettem az expedíciót mindazokon a helyeken, ahol eddig mások és magam prehisztorikus telepeket találtunk. Munkabeosztásunkat úgy szerveztem meg, hogy mialatt a tanár kísérőivel a már ismert helyeken dolgozott, az ősi telepeket tanulmányozta és a sziklaképeket másolta, azalatt én messze felderítő utakra indultam, amelyekről ez alkalommal is rendkívül gazdag újabb felfedezésekkel tértem vissza táborunkba.

Egyiptomban most már azon kevesek közé számítottam, akik a rövid néhány esztendővel ez előtt még ismeretlen sivatagot alaposan ismerik. A tél folyamán az Egyiptomi Aero Szövetség által rendezett, nagyszabású sivatagit űrrepülésben vettem részt, nemsokára utána pedig megbízást kaptam ottani köröktől egy újabb tudományos és felderítő expedíció vezetésére.

Mialatt kint jártam a sivatagban, azalatt odahaza Európában a német tanár előadásai és híresztelései körül kitört a botrány. A tanár úr ugyanis megfeledkezett arról, hogy ő csak az én kutatásaim eredményeinek a tanulmányozására kísért el és saját „felfedezéseiről” számolt be. Az angol, olasz és hazai szakemberek azonban távollétemben is és anélkül, hogy tudomásom lehetett volna a fejleményekről, becsülettel megvédték munkámat.

Amikor hálával emlékszem meg azokról, akik az évek során megismerték és megbecsülték a Líbiai-sivatagban végzett felderítő munkámat, úgy érzem, hogy most már a tudományos világnak is tartozom azzal, hogy tovább haladjak a megkezdett úton. Igaz ugyan, hogy az ismeretlen terület közben ismertté vált, hogy expedícióim térképező munkája betöltötte a térkép fehér foltjait, és már alig várhatok az elveszett oázis megtalálásához hasonló eredményt. De hátra van még a részletmunka. Egyes területek részletes térképezése, morfológiai és geológiai tanulmányok, az éghajlati viszonyok megfigyelése és régészeti kutatások.

Mint mondottam, sohasem vezérelt az elsőség vágya, sohasem kerestem szenzációs eredményt és munkámat a jövőben is így akarom folytatni.

Hogy miért fordítottam hátat a tropikus Afrika növényéé vaddús területeinek, amelyek annyi izgalmas vadászkalandot, annyi természeti szépséget nyújtanak?

Nem tudnám megértetni afrikai vadásztársaimmal. Tán azért, mert amikor először léptem Afrika földjére, a sivataggal ismerkedtem meg, és ez az első impresszió volt a legmélyebb? Tán azért, mert a korlátlan messzeségekbe való rohanás a legtökéletesebb kifejezése a szabadság érzésének?

Nem tagadom, hogy állandóan kísér valami szorongó érzés, amikor tudom, hogy a gépnek egy csavarjától, a műszer egy hajszálától függ az életünk ott, ahol a semmi határos a nagy semmiséggel.

De szeretem a sivatagot.

Szeretem a délibáb víztükrében rezgő határtalan síkságot, a vad, szaggatott sziklaormokat, az óceán megmerevedett hullámaihoz hasonló futóhomokláncokat.

És szeretem azt az egyszerű, kemény életet a primitív táborban, a metsző hideg csillagfényes éjszakában és a perzselő homokviharban egyaránt.

A sivatag végtelensége tisztítja a testet és a lelket. Az ember érzi a Teremtő közelségét és nincs, ami eltérítené ettől a megismeréstől. Szinte észrevétlenül jön ránk egy felettünk álló Lényben való megtántoríthatatlan bit és a parányi kis emberi sorsunkba való beletörődés, úgy, hogy zokszó nélkül készek vagyunk arra, hogy feláldozzuk magunkat a sivatagnak.

Ha pedig némelyek meg azt kérdezik tőlem, hogy ugyan mi haszna van az emberiségnek egy kietlen szikla- és homoktenger megismeréséből, néhány nyomorult vegetációs folt, vagy egy rossz ízű forrás felfedezéséből, hogy miért is kell az ilyesmire anyagi áldozatot és személyes kockázatot hozni, nem tudok mással válaszolni, mint a beduinok mondásával:

- A sivatag rettenetes és kérlelhetetlen, de vissza kell térnie a sivatagba annak, aki azt valaha megismerte.

1934. augusztus

[1] Lásd: Autóval Szudánba. A Magyar Földrajzi Társaság könyvtára.

[2] 1980 óta hivatalos neve Zimbabwei Köztársaság. (a Digi-Book Kiadó megj.)

[3] Julius Nyerere vezetése alatt Tanganyika egyesült Zanzibárral, azóta hivatalos neve Tanzánia. (a Digi-Book Kiadó megj.)

A negyven nap útján
(1929)

A vasút és gőzhajó korszakával megszűnt a karaván-közlekedés Egyiptom és Szudán között.

Ma már kényelmesen utazhatunk Kairóból Kartúmba. A Nílus-völgyben, az asszuáni gátművekig gyorsvonat száguld, ott pedig utasait és szállítmányait a nílusi gőzhajók veszik át.

Az a két nap, amely alatt a kényelmes, halkjáratú gőzös eléri Szudán határát, Vadi Haifát, bizonyára az utazó legkellemesebb emlékei közé fog számítani.

Haifától a szudáni vasút hófehér vonata, a «napsugár-expressz» robog Kartúmig. Ezt a vasútvonalat 40 évvel ezelőtt Kitchener hadserege rakta le a núbiai sivatag homokjára, amikor elindult, hogy felszabadítsa Szudánt a dervisek barbár járma alól.

A pályát azóta állandóan javították, áthelyezték szilárd sziklás talajra és ma ez a sínpár Szudán forgalmának fő ütőere.

A régi idők karavánútjait pedig betemette a szélhordta homok és a feledés…

Elhaltak azok a sasszemű férfiak, akik egykor, mint «kabirok» (útmutatók) vezették a hosszú tevesorokat a végtelen pusztaságon át. Már alig él egy-kettő azok közül, akik még járták azt az ősrégi karaván utat, amely valamikor Szudánt összekötötte Egyiptommal: a Darb el-Arbain, a negyven nap útja legendává vált!

Történelemelőtti időktől kezdve, egészen a múlt század végéig, ezen az ősi útvonalon bonyolódott le a forgalom Közép-Afrika és Egyiptom között.

Kiinduló pontja, a szudáni Darfur tartomány fővárosa, El Faser volt, a Nílus völgyét Közép-Egyiptomban Assziut városánál érte el.

Az arabok azért nevezték el a negyven nap útjának, mert a karavánok rendszerint negyven napig meneteltek a két város között, nem számítva azonban a pihenőnapokat az oázisoknál és a sivatagi kutaknál.

Érthető, hogy a hajdani kereskedelem miért választotta ezt a kereken 2000 km hosszú sivatagi útvonalat, ha meggondoljuk, hogy a Nílus mentét különböző törzsek lakták, akik állandó háborúskodásukkal szinte lehetetlenné tették a közlekedést a folyó mentén.

Amikor először autóztam Egyiptomból Szudánba, azt hittem, hogy a Nílus mentén haladhatok a legkönnyebben.

Assziutig járható utat találtam, onnan Luxorig már nehezebben ment a dolog, míg végre Luxortól Asszuánig gát töltéseken és a vasúti pályán kellett kínlódnom. Az asszuáni medencénél aztán végleg megszakadt a járható útvonal. A folyó mély szakadékos sziklamederben folyik Felső-Núbián át és itt a terepnehézségek miatt a vasútvonal sem épült ki Asszuán és Vadi Haifa között. Annak idején kénytelen voltam nehéz túragépemet hajón szállítani Halfáig, onnan Szudán vasútvonalát követhettem, a núbiai fennsíkon át.

Már akkor elhatároztam, hogy olyan útvonalat keresek, amelyen tengelyen tehetem meg végig az utat Kartúm és Kairó között.

A térképet tanulmányozva, szemem a Darb el-Arbain vonalán akadt meg. Bizonyára nem ok nélkül választották a karavánok ezt a vízszegény útvonalat a szent folyó nehezen járható szikla völgye helyett.

Amikor 1929-ben Liechtenstein Ferdinánd herceggel Dél-Afrikából kiindulva, kalandos utazás után Kartúmba érkeztünk, már kész volt a tervem további útvonalunkat illetőleg.

Tudtam, hogy Vadi Haifáig aránylag könnyűszerrel juthatunk el, mert már ismertem ezt az útszakaszt és most már alkalmasabb gépekkel és több tapasztalattal rendelkeztem. Elhatároztam, hogy Halfánál átszállítom a kocsikat a Nílus balpartjára és délnyugatnak fordulva, a Szelima-oázisnál rátérek a negyven nap útjára.

Szolimától a nagy Kharga-oázisig, a Darb el Arbaint követem, onnan pedig a keskeny vágányú vasútvonalat, amely az oázist összeköti a Nílus völgyével.

Kartúmban a hatóságok nem nagy lelkesedéssel fogadták tervemet. Lehetetlennek vélték, hogy két egyszerű túrakocsival be lehessen hatolni a Líbiai-sivatagba és azzal érveltek, hogy a közel félszázad óta járatlan karavánutat nem fogom megtalálni. Az egyiptomi kormány döntésétől tették függővé az engedélyt, mert nem vállalták a felelősséget azért, hogy esetleg elveszünk az ismeretlen sivatagban. Kairóban nagyobb volt a bizalom, tán azért, mert ott már tudtak sivatagi próbaútjaimról, vagy talán az Egyiptom és Szudán közötti autóút felderítéséhez fűzött érdekből. Mindenesetre a szorongva várt kairói távirat kedvező volt:

Nem ellenezzük Almásy kísérletét a Darb el Arbain vonalán, ha indulásáról és előrelátható érkezéséről pontosan értesíti Kharga-oázis kormányzóját. Meg nem érkezés esetén repülőgépekkel fogjuk keresni.

Ezzel a szudáni kormány ellenzése is megszűnt, de társamnak tetemes biztosítékot kellett letennie egy esetleges mentőexpedíció költségeinek fedezésére.

Erről a mentőexpedícióról Kartúmban úgy beszéltek, mint befejezett tényről. A legsötétebb színekben ecsetelték nekünk azokat a nehézségeket, amelyekkel a tevésszázadok őrjáratainak, az autósoknak és a repülőknek majd meg kell küzdeniük, hogy minket megtaláljanak.

Ezalatt mindent elkövettem, hogy a Darb el Arbain topográfiai viszonyairól adatokat szerezhessek. Sajnos, a térképeken csak a találomra berajzolt útvonalat és néhány kis oázis és kút bizonytalan megjelölését találhattam. Az Arbain-utat utoljára 1782-ben járta egy angol utazó. Hiába volt minden táviratozás Halfába és Dongolába. Az ottani hatóságok előzékeny támogatása ellenére sem akadt egyetlen karavánvezető, aki még ismerte volna a negyven nap útját.

Végre mégis akadt egy öreg kabir, aki legalább Vadi Haifától a Szelima-oázisig és onnan a Sebkutig már megjárta az utat... 16 évvel ezelőtt!

Kedvező volt azonban az az értesülés, hogy Halfától Szolimáig 1926-ban egy automobilos őrjárat végig megjelölte az útvonalat. Ezzel szemben azonban óva intettek bennünket ettől a lakatlan oázistól, mert néha a vad guraanok rejtekhelyéül szolgál és röviddel ezelőtt ott egy tevés őrjáratot lemészároltak.

Még azt is megállapíthattam, hogy 1926-ban Kemal Ed-Din herceg hernyóhajtású kocsikkal Khargából kiindulva, egy darabon követte az Arbain-utat délnek. Számíthattam tehát arra, hogy majd követhetem a tudós herceg nyomait.

A Kartúm - Vadi-Haifa közötti útszakaszon alaposan megterhelt autóink aránylag könnyen győzték le a núbiai sivatag terepnehézségeit. Több helyen követhettem három év előtti utamnak, a homokban még tisztán kivehető nyomát.

Halfában várt az ottani kerületi főnök által szerzett kabir, Mohammed Oszmán Hasszán, öregedő, szikár szudáni típus. Kísérőül még egy rendőr aszkarit rendeltek ki mellénk, Fadlalla Szelim nevű mozgékony, kis katonát, aki a Szelima-oázisig vezető útvonal kijelölésében részt vett. Ötödik társunk egy Kartúmból magammal hozott ottani bennszülött sofőr volt, benne azonban már az eddigi útszakaszon sem igen bízhattam meg.

Június 2-án kisebb-nagyobb nehézségekkel áthajóztuk a két kísérleti Steyr-kocsit a túlsó partra és a hajdani erőd mellett táboroztunk, amelyet a mahdi felkelés idejében a dervisek elleni védőimül építettek.

örültem, hogy végre eljutottam kedvenc tervem kiinduló pontjához. Most már nem kellett többet aggódnom a hatóságok esetleges tilalma miatt és elmúltak a terhelés- és üzemanyagszámítások gondjai. A rokonszenves angol kerületi főnök baljóslatú intelmei sem vették el jókedvemet.

A trópusi éjszaka csillagos égboltja alatt leheveredtem tábori ágyamra. Hátat fordítottam a halkan suttogó szent folyónak és a holdfényben élesen kirajzolódó homokdombok felé tekintettem, azon tűnődve, hogy majd holnap hajnalban hogyan vezetem arra a kocsit?

*

Az aránylag hűvös éjszaka üdítő álmot hozott. A reggeli körül foglalatoskodó bennszülött vezetőink halk beszéde már egy órával napkelte előtt felébresztett. Pillanatok alatt ittuk ki párolgó teánkat, hajtottuk össze ágyneműnket, amelyet utolsó és majdnem egyetlen poggyászként raktunk a benzin kannákkal súlyosan megterhelt kocsikra.

Megnyomjuk az Önindító gombját és halk berregéssel melegítjük be gépeinket. A keleti láthatáron, a núbiai hegyek szaggatott körvonalai felett, pirkad a kelő nap első opálos sugara. Halvány narancssárga színben tükröződnek a lomhán és majdnem hangtalanul tova hömpölygő folyam hullámai.

A táborhelyünk közelében lakó révészt és családját felébresztette gépeink zakatolása. Ahmed sejk, aki még saját szemével látta ezen a tájon a derviseket, elöljárója a kis falunak, amely itt, a Nílus keskeny partján elkeseredett harcot folytat a sivataggal egy kis darab megművelésre alkalmas földterületért.

Vászoningére, a gallabiára, több méter hosszú gyapotkendőt csavarva, dideregve közeledik hozzánk. A szudániak kis csoportja a vörösben pompázó láthatár felé fordulva, halkan és ünnepélyesen mormolja az utasok imáját, a Fat’-hát, a próféta könyvének bevezető szúráját:

«…vezess bennünket a helyes úton, azoknak útján, akikhez kegyes vagy és nem a tévelygőkén…»

A hűtők hőmérői a szükséges hőmérsékletet mutatják. Még egy utolsó kézszorítás az öreg sejkkel: Insa Allah nasuflak f’kher![1] - részünkről is egy Ins’Allah és halk zúgással megindulnak az autók.

A part menti kemény homokon a lehető legnagyobb sebességgel vezetem a kocsit. Azután enyhe szögben a domb-oldal felé fordítom a kormányt és a gép nehéz terhével búgva iramodik a lejtőn felfelé. Még egy utolsó pillantás a mélyen alattunk csillogó Nílusra, amely most a napfelkelte színdús pompájában tükrözik, Messze túl a másik parton sötét pálmák koronázzák Vadi Haifa hófehér kockaházait.

Gyorsan tűnik a látomás és kocsim hirtelen megkönnyebbül, amint felér a homokdomb tetejére. A mellettem ülő kabir előremutat:

- El gyurra, a nyom!

A sötétvörösen csillogó homokfelületen élesen rajzolódik ki a négy évvel ezelőtt itt járt gépkocsik nyoma. Mi sem könnyebb, mint ezt a legmegbízhatóbb útjelzést követni. Hullámos, állandóan enyhén emelkedő terepen, a folyó irányában, kelet felé haladunk. Körülöttünk kő- és törmelékhalmok, a napfelkeltében bíboros árnyékot vető sziklák, Sehol egy fűszál: a kő és homok világa.

A kavicsos homokon könnyen fut a gép és önkénytelenül gyorsítom a kocsi iramát. A sűrűn felbukkanó útjelzőket annak idején nagy szikladarabokból rótták össze. Az Öreg Mohammed örül és csodálkozik ezeknek az «alamat»-oknak nagy számán, de biztosít, hogy ő ezek nélkül is megtalálná a Szelima-oázist.

Alig néhány kilométer után a kőhalom-sor élesen balra, északnak fordul. Meglehetősen sík, kemény talajon haladunk, alacsony szélformálta kősziklák között.

Mint annyiszor hosszú afrikai utazásunk során, barátom kocsijával mellém kerül és kölcsönösen leadjuk a megszokott kürtjelzést: Ka - Minden rendben!

Felkelt a Nap. Könnyű langyos szél ellen haladunk, a motor hőmérséklete normális. Elődeink helyen kint mély nyomot vájtak a homokba és én gondosan kerülgetem ezeket a laza felületeket.

A sivatag jellege lassan megváltozik. Meredek, hegyes sziklacsúcsok emelkednek előttünk. Azoknak a tetejére, amelyek utunk irányába esnek, útjelzőül merőlegesen kőlapokat helyeztek. Irányunk is változott, most már a part menti dombok északi lejtőjén egyenesen nyugatnak haladunk.

Mintegy hatvan kilométer után palával teleszórt köves síkon megállunk, hogy még egyszer alaposan átvizsgáljuk a gépeket. Megkérem Mohammedet, írja le nekem emlékezetből az előttünk fekvő utat.

- Nem messze innen szűk szakadékon kérész tűi sziklavölgybe kellett levezetnünk a karavánokat. A völgy végén kezdődik a zerir,[2] a végtelen sivatagfelület. Két és fél nap alatt értük el az „átlyuggatott hegyet”, Dzsebel el Magdudot.

- Nem tudom neked megmondani Nagy uram, hogy mikor érkezünk oda, mert kocsid gyors, mint a nyíl, de adja Allah, hogy még ma este ott táborozhassunk.

Háromórás út után kezd a terep romlani. A széltől élesre csiszolt palatáblák, sűrű homokkő-görgeteg, az egyre kevesbedő szabad homokterület fokozott figyelmet kívánnak.

- Allahra, - mormolja az öreg - azt hiszem, már a völgy közelében járunk!

Elővigyázatosan, tapogatózva ereszkedünk le egy szék szántotta lejtőn. Jobbkéz felől világossárga homokdűnék bukkannak fel, a szél ködszerű apró foszlányokban hajtja a homokjukat, közvetlenül a föld felett. Az autónyomok eltűntek. Kettőzött figyelmet kell az utat jelző kőhalmokra fordítanunk és Önkéntelen örömmel veszek tudomást egy a homokban heverő üres benzintartályról. Egyre nehezebben haladunk a görgetegben és hirtelen meredek szakadék szélén állok meg.

Kétoldalt áthatolhatatlan, alacsony hegyláncok és mélyen alattunk a szakadékos sziklák között meredek sziklafalba vájt keskeny vádi. Kiszállok, hogy megfelelő helyet keressek, ahol a szakadékba való leszállást megkockáztathatjuk, L. előremászik és integet, hogy kövessem. A legnagyobb óvatossággal indítom el a kocsit a sziklaperemen le a mélységbe. Pillanatnyi feszültség, lecsúszó kavicsok zaja, egy csúszás, egy lökés - és a legrosszabbon túl vagyok. Kemény görgetegen állok meg és feszülten figyelem barátomat, amint hasonló módon szánkázik le a futóhomokkal belepett vádiba.

Most aranyfényben ragyogó homokim Hámokon át száguldunk le a völgybe és pár perc múlva nevetve állunk egymás mellett a hegység lábának

Előttünk a mérhetetlen sivatag, ameddig a szem ellát, végtelen sík zerir! Nyugat felé a hegylánc a láthatárral olvad össze és messze délen a Nílus menti dombok éles csúcsai csillognak.

Vajon nem kell-e majd utunk folyamán hasonló szakaszokon átkelnünk - de… felfelé? Lehet-e egyáltalán súlyosan terhelt kocsival ilyen vádiba felkúszni? Érzem, hogy ugyanez a gondolat foglalkoztatja társaimat is, szólni azonban egyikünk sem szól.

Keményre fújt hullámos homokfelületen megyünk tovább. A szélszántotta mély barázdák észak-déli irányban futnak, menetirányunkat keresztezve. Ezért helyenként csak egész lassan haladhatunk, nehogy a heves zökkenésnek autóink rúgói adják meg az árát. Tikkasztóan meleg van.

Sziklatömbökből álló, apró dombok bukkannak fel ott, ahol néhány pillanattal előbb csak a végtelen síkság látszott. A Fata morgana rezgő víztükre játssza csalfa játékait. Néha a láthatár szélén feltűnő, hatalmas hegy, néhányszáz méternyi út után a homokban fekvő-, ökölnyi kővé zsugorodik.

A gépek nyitott kipufogóval egyhangúan berregnek. Néhány domb, amely eddig a bizonytalan lég tengerben nagyságát és formáját, de még távolságát is állandóan változtatta, határozottabb formát ölt. Mohammed egyszerre csak meglepődve kiált fel:

- Dzsebel el Magdud, a lyukas hegy!

Még meglehetősen sokáig tart, amíg a trapézalakú, magános szikla hegy körvonalai elválnak a kör ül álló alacsony hegylánctól. Végre tisztán látható, hogy a trapéz közepén átviláglik az égbolt: a hegy közepén tényleg hatalmas nyílás tátong,

A Magdud lábánál tartjuk déli pihenőnket. Most már bizonyosra vesszük, hogy még ma elérjük a már csak 140 kilométerre fekvő Szelima-oázist.

A szudániak a sziklák között kutatnak és egyszerre csak hangos kiáltásokkal hívnak bennünket. A puszták fiainak csalhatatlan ösztönével éppen azt a kőlapot mozdították el, amely alatt nagyszámú bádogtartályt rejtett cl az előző expedíció. A pléhkannák kifogástalan állapotban vannak, de - üresek. A víz vagy elpárolgott belőlük, vagy a visszautazáskor használták el.

A szextánssal hozzávetőleges helymeghatározást végzek, kiszámítom az eredményt és berajzolom a «lyukas hegyet» a térkép üres mezejébe. Aztán megebédelünk és indulunk tovább.

Az autós járőr innen kezdve homokkal megtöltött benzint art ál y okkal jelezte az utat, a kőnélküli homoksíkságon át. Keréknyomaik azonban itt a zeriren már eltűntek.

Az északi szél erősbödött. A villogó végtelen síkság állandó mozgásban van. Arcunkon és kezünkön láthatatlan homokszemek szúrását érezzük és a szudániak teljesen beburkolództak fejkendőjükbe, a kufiahba. Sajnálom, hogy nem hoztuk magunkkal a tető-oldalrészeket, amelyek megvédtek volna a számtalan szúrás okozta kellemetlenségtől. Úgy érzem, mintha nem előre, hanem oldalt mozogna a kocsim, végtelen szőnyegen járok, amelyet állandóan félrehúznak alólam.

Ha a száguldó homokfoszlányok között nem bukkannának fel az útjelzők és nem kényszerítenének az útirány betartására, ösztönösen délnek fordítanám a kormánykereket, hogy az egyre hevesebbé váló homokviharnak hátat fordíthassak.

Jobbról magányos sziklahegy tűnik fel, néhány percre megkönnyebbülten lélegzünk fel szélfogó árnyékában. Mohammed Dzsebel-el-Bargának nevezi. Azután ismét nincs más előttünk, csak a zerir. világosszürke, finoman barázdált homok felülete olyan, mint egy óriási gramofonlemez.