Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

I. FEJEZET A kikötés

II. FEJEZET Az éjjeli látogatás

III. FEJEZET Az alligátorok között

IV. FEJEZET A büntetés

V. FEJEZET A menekülés

VI. FEJEZET Az üldözők

VII. FEJEZET Szalomo

VIII. FEJEZET Megmentve

IX. FEJEZET Befejezés

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Friedrich Gerstäcker

A RABSZOLGALEÁNY

fordította:
ismeretlen

BUDAÖRS, 2022

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-598-3 EPUB
ISBN 978-963-559-599-0 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

első kiadás:
1879

a borító Frances Flora Bond Palmer (?1812 – 1876)
Rounding the bend in the Mississippi - The parting salute
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

I. FEJEZET
A kikötés

Az 185* év június havában a széles és hatalmas Mississippi folyamon rendkívül nagy számban sürögtek a hajók és csónakok, melyek a terményeket északról a délen fekvő városokba, különösen New Orleansba, Louisiana fővárosába szállították.

A nyár meleg napjaival már beköszöntött s a hajók lefelé igyekeztek a folyamon, hogy a délre fekvő városokat még az egészségtelen évszak beállta előtt elérhessék és el is hagyhassák. E hajók tulajdonosai részint üzérkedők az északi tartományokból, kik a farmerektől[1] vagy kereskedőktől árukat és terményeket vásároltak össze és azokkal hajóikat megrakva, levitték néhány száz mértföldnyire is a Mississippi folyamon; részint maguk a farmerek, kik a szomszédos ültetvényeken nem tudták elég jó áron terményeiket eladni, s maguk állítván össze ilyen járműveket, azokon leszállítják a terményeket a déli tartományokba.

A farmerek rendesen csak azt rakják hajóikra, amit saját ültetvényeiken termesztettek: kukoricát, dohányt, burgonyát, almát, füstölt húst, whiskeyt (kukoricából égetett pálinka), szárított gyümölcsöt, vöröshagymát, sőt némelykor szarvasmarhákat, disznókat és juhokat is.

Az üzérkedők ellenben, nem elégszenek meg ezen árukkal, hanem rendesen kartont, gyapjú- és selyemkendőket, takarókat, szalmakalapokat, lőport és ólmot, sőt nem ritkán titokban fegyvereket is vásároltak össze, hogy azokat délen a négereknek eladják. El van ugyan tiltva a rabszolgáknak fegyvereket vagy whiskeyt eladni, de a tiltott üzérkedés csak mindig a legjövedelmezőbb kereset marad s ezt az északi kereskedők jól tudják.

Amit a négereknek nem szabad megvenni, azért adnak cserébe malacot, tyúkokat, tojást s több effélét.

Ilyen üzér-hajó, melynek orrában a többi hajóktól való megkülönböztetésül piros-zöld zászló van kitűzve, érkezett estefelé egyik nagyobb ültetvény közelébe s a kormányos kiáltása fölébresztette a fedélzeten alvó hajósokat. Amíg az ily fajta hajók a víz folyását követve lefelé haladnak, a hajósoknak a födélzeten nem sok dolguk van. Csak némelykor kell egy-egy szigetet kikerülniük, vagy talán még ritkábban a közeledő gőzösök elől kitérni. Különben a hajózás a Mississippi folyamon nem igen jár akadályokkal s csak este, ha ki akarnak kötni, van egy kis dolguk a nehézkes hajót széles orrával a part felé biztos helyre kormányozni.

Ez történt most is. A jobb parton nagy kiterjedésű ültetvény volt látható, mely fehérre meszelt lakházával, s apró néger kunyhóival gyümölcscsel terhelt narancsfák s diófák árnyában terült el, s a yankee[2], ki a kormánynál állt, csakhamar szemelt ki egy helyet, mely különféle céljaira alkalmasnak látszott.

A hajó legénysége egyszerre az evezőknél termett, s hozzáláttak az evezéshez, mert tudták, hogy két-három napnál előbb innen el nem indulnak s azalatt a parton a hajózás fáradalmait kipihenhetik.

- Az ördögbe, Bill - mondta egy szőkehajú, jó arcú szálas legény, - nézd milyen szép ez a vidék itt a part mentében. Nézd csak ott túl a narancsfákat - egész erdő; ha csak oda nézek is, a nyálam folyik utána.

- Bah, - dörmögte Bill, - én nem becsülöm ezt a nyalánkságot olyan sokra, többet ér egy pohár whiskey vagy egy jóravaló ohio-alma, mint Louisiana összes narancsfái. Általában nem igen jól érzem magamat idelenn a gyapjasfejűek[3] között s szeretném ha már útban volnánk megint hazafelé. Vigye az ördög ezt a hajózást, amikor kedve tartja.

- Rajta, rajta, emberek - lássatok jobban a munkához mind a ketten Jack és Bill! - kiáltotta le hozzájuk a hajó tulajdonosa, ki szerette, ha emberei „kapitány”-nak címezték, - mert különben nem tudunk a kijelölt helyen kikötni s ha aztán a hajót a víz ellenében kell majd felhúznotok, az a ti dolgotok.

Poleridge, a hajó tulajdonosa, időtől barnult arcú alak volt, vasszigort kifejező vonásokkal s apró, barátságos szemekkel. Születésére nézve yankee volt s majdnem egész életében kalandozott az északamerikai tartományokban, végre Ohio államot vélte legalkalmasabbnak arra, hogy ott - legalább egy időre - letelepedjék.

A helyet, hova hajóját kormányozta, Poleridge jól ismerte. Hányszor volt már itt s kereskedett mindennel, a mi nyereséget igért - a négerektől a tojásokig.

Ismerte az ültetvényeket is - kevés kivétellel - melyek a Mississippi folyam mentén feküdtek s ha magukkal az ültetvényesekkel nem közlekedett is, annál több dolga volt a „fölügyelők”-kel meg a - négerekkel.

Hogy mily veszélynek teszi ki magát ezen üzérkedés által, azt nagyon jól tudta, de épen azért nem félt, mert tudta s a törvényes és nem törvényes üzérkedést itt is olyan nyugodtan végezte, mintha otthon volna saját ültetvényén s kukoricát venne vagy adna el szomszédjának.

Azon ültetvényen, melyhez a hajó most lassan közeledett, már évek óta nem volt, de gyakorlott szemei mégis megtalálták már messziről azon helyet, mely a kikötésre legalkalmasabbnak mutatkozott s habár embereinek az nem is volt a legkényelmesebb, tudta ő nagyon jól, mit tett és - mit akar.

- Az ördögbe, kapitány, - kiáltotta Bill, - eressze a hajót egy kissé lefelé. Ott túl az ellenáramban csak jobb helyünk volna, mint itt, a magas part alatt.

- Igazad lehetne, fiam, - nevetett az öreg, - hanem nem akarnék épen oda följutni. - Rajta legények, rajta, - húzzátok meg jól az evezőket, mert istenemre! fennakadunk, akkor dolgozhattok fél éjjel, hogy megszabadulhassunk.

Valóban nem is igen volt idő a beszélgetésre, mert amint a hajó kanyarodni kezdett, ugyan meg kellett feszíteni erejüket, hogy a veszélyes helyet elkerüljék. Bill leginkább belátta ezt s hozzá is látott teljes erejéből az evezéshez. Ez azonban nem akadályozta őt abban, hogy ezalatt hatalmas káromkodásokat zúdítson minden ügyetlen emberre Ádám apánktól kezdve egész Poleridge Jonathánig.

Poleridge hallotta ugyan ezt a kormányon, de nem sokat törődött vele. Ha emberei a hajón elvégezték dolgukat, beszélhettek ő miatta, amit akartak - hogy azonban megtegyék kötelességüket, arról tudott gondoskodni.

Nagy erőlködés után sikerült is nekik azt a helyet elérni, melyet az „öreg” a kikötésre kiszemelt. Az evezőkkel azonban mindamellett nem boldogulhattak volna, - mert az áram ott épen erős volt - ha Bill vakmerően a döntő pillanatban a födélzeten megerősített kötéltekercscsel egy, a folyóból kiálló fatörzsre nem ugrik. Az egyensúlyt azonban elvesztette s a másik oldalon a vízbe zuhant; a csök alatt azonban átbujt s az alatt a kötelet is áthúzta. - A következő pillanatban a hajó már szilárdan állt s most már nem volt azt nehéz a partra dobott kötéllel oda vontatni, ahová az „öreg” akarta.

Poleridge Bill merész ugrását látta, anélkül, hogy szólt, vagy arca ijedtségét árulta volna el. A kormánnyal segített a hajón amennyire lehetett s fennhangon osztogatta parancsait. Az evezőket bevonták s Bill vizesen és iszaptól bevont ruházattal kapaszkodott föl a fedélzetre.

- Ez hát szörnyű okosan volt téve, - mondta Bill káromkodva, midőn a födélzetre ért, - s ha nem ez a legalkalmatlanabb hely a kikötésre az egész Mississippin, akkor ne igyak mást víznél egész életemben.

- Igazad van, Bill, - mondta az öreg nevetve; - ha nem ugrottál volna olyan ügyesen a födélzetre, még rossz vége lehetett volna a dolognak. Magam sem hittem, hogy az áram itt oly sebes legyen. De hogy mégis jó helyre kötöttünk ki, azt be fogod látni. Most azonban, mivel tudom, hogy a vizet nem szereted, húzz magadra száraz ruhát, aztán menj le a hajószobába, vedd a kőkorsót és „segíts magadon” - a cukor is ott van mellette; a keveréket, úgy hiszem, magad is össze tudod csinálni. A korsókat azután hozd föl magaddal, ha készen vagy odalenn, mert a többieknek sem fog ártani néhány korty ital.

- Magam is azt hiszem, - mormogta Bill jobbkedvűen s aztán Jackkal a hajó orra felé ment, hol lakhelyük volt s eközben igy folytatta beszédét: - Némelykor van a vasfejű öregnek egy kis sütnivalója s különben is derekasan el tud bánni a hajóval. Most az egyszer azonban szörnyű kíváncsi vagyok, minek hozott bennünket ide a sok fa közé, ahonnan ördöngős munka lesz ismét épen kivergődni. Én miattam különben jó lehet az igy is, annyi azonban szent, hogy nem ugrom többé le a födélzetről s mihelyt e rozzant járművet kiürítettük, felülök valamelyik gőzhajóra és haza utazom. Az ördög vigye a Mississippit.

- Ne bántsd az öreget, - mondta Jack nevetve, - tudja ő nagyon jól, mit tesz s ezt a bolondos helyet sem hiába választotta.

Az igaz, hogy csak ez a második út, melyet hajóján teszek, annyit azonban eddig tapasztaltam, hogy nem szeret nyílt kikötőben kötni ki. Látod azt a narancs-erdőt, mely itt mindjárt fölöttünk kezdődve, egész a kocsiútig terjed? Épen nem csodálom, hogy minden áron itt akart kikötni, a négerek tanyájához itt sokkal közelebb vagyunk, mint az uraság házához, mely innen nem is látható.

- Igazad van, pajtás - mondta Bill - hanem hogy átkozott makacs feje van, az is igaz s ha - - hohó! már látogatókat kapunk - szakitá meg beszédjét, midőn néhány gyapjasfejű tűnt föl a töltés mögött, - hogyan leskelődnek a gazemberek, ha whiskeyt sejtenek valahol.

A két néger, kik a töltésen mutatkoztak, a következő pillanatban ismét eltűntek a Mississippi folyam partján húzódó töltés mögött, honnan körülbelül tíz perc múlva egy lovas közeledett az országúton a töltéshez, s midőn a partnál álló hajót észrevette, leszállt lováról. Nemsokára fölért a töltésre, a hol kezét zsebébe dugva megállott s a járművet egy darabig hallgatva szemlélte.

Az ültetvény felügyelője volt; körülbelül 30-34 éves lehetett, rút, élesen markirozott vonásokkal, melyek legalább is tíz évvel idősebbnek tűntették őt föl. Apró, határozatlan színű szemei téveteg tekintettek ide-oda és sohasem függtek azon, kivel beszélt.

Ruházata olyan volt, minőt az e fajta emberek viselnek: bő nadrág, könnyű, feltűnő színezetű kockás kabát, bal csizmáján sarkantyú, s tarka karton inge kék selyemkendővel volt összekötve. Fejét széles karimájú szalmakalap födte s jobb kezében súlyos, marhabőrből font ostort tartott.

Poleridge ezalatt a hajószobában bevégezte „öltözködését”, mi abból állott, hogy tiszta inget, harisnyát váltott és csizmát húzott, mert a födélzeten a hajós nép a melegebb éghajlat alatt mezítláb járt. Kezeit zsebébe dugva lassan jött föl épen akkor a födélzetre, midőn a felügyelő a hajót nézegette. - A felügyelőt már akkor észrevette ugyan, midőn az a töltésre ért, de úgy tett, mintha a födélzeten volna elfoglalva s az idegent a parton nem venné észre.

A hajónak még egy lakója jött most fölszínre s ez nem volt más, mint Poleridgené, a „kapitány” felesége, kinek meglehetősen vörös arca s félrecsapott fejkötője volt. Kitekintett a partra, de onnan, a hol állott, nem láthatott mást, mint a füvel benőtt magas töltést. A kilátással tehát meg nem elégedve, megfordult, s egy kis barna kutyát, mely mellette nyihogott, a födélzetre emelve ismét eltűnt - a honnan jött - a hajó mélyében.

Az „öreg” nem is tekintett reá vissza; megvizsgálta a köteleket, vajon eléggé meg vannak-e erősítve, félrerúgott egy vászontekercset, mely láb alatt volt, s azután megállva a hajó szélén, a vízbe bámult.

- Hej, hajósok! - kiáltotta a parton álló férfi az „öreg”-re, - nem tudtatok különb helyet találni a kikötésre? - Ki tudjon oda lemászni hozzátok?

- Hohó! - mondta a yankee lassan a hang felé fordulva - ki mondta azt, hogy valakinek le kell ide hozzánk másznia?

- Hm, - mormogta a fölügyelő, a rövid feleleten kissé elcsodálkozva - hát nem üzérhajó ez itt lenn?

- Üzérhajó mindenesetre, - felelé a yankee, szájából a bagólevet messzire köpve a födélzeten, - de kevés eladni valója van, amit ti használhatnátok s bevásárlással is úgy látszik itt nálatok vékonyan áll a dolog.

- Van whiskey a hajótokon? - kérdezte a felügyelő.

- Whiskey? - Nincs! - mondta Poleridge nyugodtan, - talán lehetne itt közelében kapni? Mindössze csak annyim van, amennyi nekem szükséges, pedig szeretnék embereim számára is szerezni.

A felügyelő egyik szemével a hajóst vizsgálta, míg a másikkal a legénységre kancsalított. Poleridge szavainak - úgy látszott - nem akart hitelt adni. Az „öreg” azonban oly nyugodtan és egykedvűen állt a födélzeten, hogy a felügyelő gyanúja tűnni kezdett.

- Kijöttök a partra? - kérdezte hosszú szünet után.

- Ki kell mennünk, mert nincsen főzni való fa a hajómon. Van-e odafenn jó száraz fa?

- Itt bizony kevés van, hacsak nem restelltek egy darab utat a mocsárhoz megtenni. - De hiszen itt úgy is csupa fa között vagytok. Vágjatok innen fát.

- Nedvesnek látszik, - okoskodott a yankee, a partról félig-meddig a vízbe dőlt fákat nézegetve - nem szolgálhatna meg négereitek közül valamelyik néhány centet a munkaidőn kívül?

- Hm, az lehetne - meddig maradtok itt a hajóval?

- Ha nincs itt számomra dolog és kilátás, akkor már holnap tovább megyek. De fölkapaszkodom egy kissé a partra, - egy pár tucat narancsot, azt hiszem, csak lehet odafenn kapni.

- Majd veretek le egypárt embereimmel, - mondta a felügyelő, mialatt a yankee egy, a töltésből kiálló gyökérbe kapaszkodott s ennek segélyével a partra vetette magát.

- Van jó dohány a hajón? - kérdezte a felügyelő, midőn Poleridge mellette állt, s kezeit ismét zsebeibe mélyesztette.

- Gondolom, - dörmögte az öreg - valódi édes kentucky, de nem sok. - Csak egy pár ládával volt, melyet Bicksburgban kiraktam. Az emberek majd lehúztak érte s amit megtartottam - azt tulajdonképen magam akartam felhasználni.

- Hm, - kivéve ha jó pénzt kapnál érte.

- Azt mindig kivéve, - mondta Poleridge nyugodtan. Az adásból és vevésből élek s aki valami nyereséghez juttat, az emberem.

- És készpénzért is szoktál vásárolni? kérdezte a felügyelő, miközben lovát a kantárnál fogva vezetve az „öreggel” a töltésen az úgynevezett levée[4]-re ballagott föl.

Poleridge elértette azonnal, mit jelent a kérdés. A felügyelőt már régebb idő óta ismerte, de esze ágában sem volt minden üzletét azonnal csak úgy futtában elvégezni. Mindenekelőtt időt akart nyerni, hogy három vagy négy napig maradhasson; azért volt érdekében a felügyelőt foglalkoztatni.

Terve abban állott, hogy a négerekkel titokban whiskey-kereskedést fog űzni s ez csak akkor volna jövedelmező reá nézve, ha a négereknek idejük jutna. Nekik ritkán van, vagy soha sincs pénzük, de e helyett ellopnak mindent, amit a szomszédos ültetvényeken találnak. Fölkeresik azon helyeket, ahol tyúkokat, malacokat s több effélét lophatnak. Ha jutalmuk whiskey, nem kímélnek semmi fáradságot.

Egy-két nap alatt azonban nem lehetett az üzletet velük elvégezni, mert több időre volt szükségük a szomszédos ültetvények bekalandozására. Csak ha négy-öt napig maradt az ültetvény közelében, remélhette Poleridge, hogy ott töltött ideje meg lesz fizetve. Ezen idő eltelte után azonban tanácsos is volt rá nézve hajójával odább állni, mert ha egyik vagy másik tolvajlás napfényre került, kellemetlen dolgokba elegyedhetett volna.

- Készpénzért? - ismételte Poleridge a kérdést, mintha előbb meg akarná fontolni a dolgot, - készpénzért nem örömest, ha csak valami nagyobb nyereség nem volna kilátásban. Legszívesebben cserekereskedést űzök, mert az oly árukat és terményeket, melyeket éjszakon jól eladhatok, többre becsülöm, mint a készpénzt.

- Azt kérdeztem, hogy adsz-e készpénzt terményekért is, - mondta a felügyelő - csak értesz angolul?

- Egy kicsit értek; - a nyers terményért igen - mindenesetre, ha jól meg tudunk egyezni s én jó üzletet csinálhatok.

- Veszel gyapotot is?

- Nem örömest. Mi nem versenyezhetünk a gőzhajókkal s olyan olcsón ritkán juthatunk hozzá, hogy a nagy kiadást fedezhetnénk.

- Hátha igen olcsón kapnátok meg?

- Az persze már más volna - mondta az „öreg” szemeivel hunyorgatva. - Van nektek talán odafenn? - Nos hát mondok valamit - szakitá meg beszédjét, midőn látta, hogy a felügyelő vonakodik a dologra térni. - Ha azt gondolod, hogy lehetne jó üzletet csinálni, akkor holnap is itt maradok hajómmal. úgy is szeretnék egy kis „fát berakatni” - mint a gőzhajókon mondják, azaz a környékből többféle friss portékát szeretnék bevásárolni, s ha mindezt itt megkaphatnám, épen kedvemre lenne. Négereitek nem termesztenek görögdinnyét, fügét s több effélét?

- Többet mint kellene - dörmögte a felügyelő. - A helyett, hogy a munka után lefeküdnének s kinyugodnák a nap fáradalmait, addig ásnak, kapálnak kis kertjeikben, míg a korbáccsal az ágyba nem hajtom őket. Ezeknek vannak ilyféle terményeik - de ne adj ám barátom whiskey-t érte - úgy hiszem, ismered a büntetést, mellyel a whiskey eladását fenyítik?

- Whiskey? - Bolondság, - mondta Poleridge nevetve, - örülnék, ha magamnak volna; az egyedüli szeszes ital, mely a hajómon van, az almabor. Ha szereted, szolgálhatok vele.

- Köszönöm, barátom, - mondta a felügyelő fejét tagadólag rázva, - de még egyet szeretnék mondani, ha holnap még itt maradsz. Ne bocsátkozzál a négerekkel, ha találkozol velük, hosszasabb beszélgetésbe. Az uraság nem szereti és - én sem. A gazemberek már úgy is igen elbizakodottak s ugyancsak a korlátok közt kell őket tartani.

- Sok bajotok van a feketékkel? - kérdezte Poleridge.

- Bajaink? - mondta a felügyelő gúnyosan nevetve, miközben ostorával néhányszor suhintott a levegőben, - az volna elég, de ráncba szedjük őket és ne merészeljen moccanni egyik is, mert jaj neki. Egy idő óta valami jámbor fajta csőcselék kalandozik itt délen és oly bolond eszméket vert a négerek fejébe, hogy elég dolog, azokat belőlük kikorbácsolni. Egy időben azt is beszélték, hogy összeesküvés van köztük s hogy a mocsárok közt fegyvereik vannak elrejtve, ez azonban mind lárifári, s mihelyt néhányat a nyugtalanabbak közül jól megkor